38 



byrdes i Störrelse og Form, da de snarl ere runde, snart ægdannede, snart tilspidsede, snart 

 kort- og snart langstilkede, snart morkere, snart hvidere, at nogle have en fiin Hud, nogle 

 en rustfarvet rue Hinde, medens andre ere aldeles hvide indeni. At Quercus har den 

 storste og bedste Frugt, dernæst Esculus, medens Robur har den mindste; men at der 

 blandt Quercus-Arterne gives nogle, hvis Frugter ere blödere og södere, nemlig hvad hos 

 Phnius (urigtigen) kaldes Huntræet, medens Hantræets Frugt er haardere, og endeligen at 

 den bredbladede Eg ansees af den Grund for den bedste ')• 



Efter Tenore forstaaes ved Quercus latifolia Plinius det samme som Esculus hos 

 Virgil, hvorimod Plinius's Esculus efter ham er en anden Art, nemlig Q. Esculus Lin. Pli- 

 nius's latifolia forekonnner efter samme Forfatter meget almindelig, er udmærket ved sin 

 Störrelse, har brede Blade og sode Frugter, som de neapolitanske Bonder spise ristede 

 ligesom Kastanier, og desaarsag kalde Træet Querela castagnara. Han betragter torresten 

 (lette Træe som en Afart af Quercus RoburO- 



Med Hensyn til Anvendelsen bemærker Plinius, at Agern bruges hos mange Folke- 

 slag endogsaa i Fredstid; og at man, naar der er Mangel paa Korn, maler Meel af de 

 lörrede Agern og deraf tilbereder Brod 3). Det er ogsaa andenstedsfra bekiendt at man i 

 Oldtiden, især i det nordlige Europa, benyttede Agern som jNæringsmiddel for Mennesker. 

 Plinius siger ikke udtrykkeligen at de ogsaa bleve benyttede saaledes i Italien, men dette 

 underforstaaes som det synes O- At dette endnu er Tilfældet sees af Tenores ovenanförte 

 Meddelelse. I Grækenland, Spanien og Orienten gives forskjellige Ege, hvis Frugt spises, 

 r. Ex. Q. Ballota. 



Forövrigt nævnes Brugen af Agern som Fode for Sviin; og ligeledes omtales ud- 

 förligen Veddets Anvendelse og Beskaffenhed hos de forskiellige Egesorter. Dernæst taler 

 Plinius om Anvendelsen af Egekrandse til Borgerkroner og om Galæblerne O- 



I Henseende til de geographiske Forhold hedder det om Robur, at den voxer bedst 

 paa Bierge og i Dale, om Quercus, at den ogsaa stiger ned i Sletterne og et andet Sted 



i) „Distant inter se inagnitudine et cutis tenuitate. Item qnod aliis subest tunica nibiginc scabia aliis pro- 

 tinus candiduni corpus. — Præterea aliis ovala aliis rotunda, aliis acutior figura. Sicut et color nigrior 

 candidiorque. — Quin et pediculi brcvilas proceritasque dilfercntiam habet. — Glans optima in queren 

 atquc grandissinia: niox esculo: nam roboris parva. Sed et in qucrna, alia dulciur, molliorque leminæ, 

 mari spissior. Maximo autem probuntur latifoliæ ex argumenlo diclæ". XVI. 8. 



•i) Tenore Osservazioui sulla Flora Virgiliana. Napoli lti26. p. 11 — 12. Saniml. Virgil Georg. II. 16. '291. 

 „Esculus imprimis, quæ quantum verticc ad auras Æthereas, tautum radiée in Tartara tendit". 



■o) „Glandes opes esse nunc qiioque nuiltaruin gentium ctiam pace gaudentium constat. Nee non et inopia 

 l'rugum arefactis niolitur farina, spissaturque in panisculum. XVI. 6. 



4) „Ceres frumenta (invenit), eum antea glande vescercntur". XVI. 57. 



5) „Fnngosam carnem (suibus) fieri cscnlo, roborc. XVI. 8. 15. 72. 76. 78. 79. 80. 83. — XVI. 2-4. — 

 XVI. 9. Vitruvius II. 8 og 9. VII. 3. 



