9/1 



Iliilvskedc, ja undertiden — navnlig paa den höire Side af del herværende lille Næblival- 

 lioved — lader sin ydre noget bredere Rand træde frit Irem mellem Pandebenet, Over- 

 kjæbebenet og Aagbenet, netop ligesom Taarebenet hos alle Bardehvaler. 



3) Som bekjendt, er Fjeldbenet hos Hvaldyrene i Almindelighed mere löst forenet 

 med Craniet end hos de övrige Pattedyr. Saa lost, at det ved Macerationen falder heelt 

 ud af denne Forbindelse, er det imidlertid netop kun hos Tandhvalerne i Almindelighed, 

 og endda iiigeidunde hos dem alle. Ilos Bardehvalerne strækker en lang, stærk 

 Forlængelse af Fjeldbenet sig udefter mellem Tindinge- og Nakkebenet, og denne 

 Forlængelse lader sig, efter alle Bloddelenes Fjernelse, rigtignok rokke, men ingenlunde 

 tage ud, med mindre den tilstödende Deel af Tindingebenet brækkes itu. Den bliver nem- 

 lig befæstet ved bladformige Fremstaaenhedcr fra Tindingebenet, paa ældre Individer ogsaa 

 lildeels ved en Sutur. — Denne Forlængelse af Fjeldbenet har sit Udspring fra det bageste 

 Forcningssted mellem Tronmiehulehenet (Bulla tympani) og Labyrinthen, er meget haard og 

 ligger mellem don udvendige Oregang og Renden for Gridellungebenets Brusk. — Hos de 

 fleste Tatidhvaler er denne sta^rke Forlængelse f;jengivct i en Tap, der dog kun trænger 

 meget lidt frem mellem Tindinge- og Nakkebenet, og her er fa-stet ved et kort men 

 stærkt Trevlcvæv. Hos yngre Individer falder Fjeldhenet, som bekjendt, let fra hinanden 

 i to Dele: Tronimehuledelen og Labyrinthdelen Ved den Lcilighed seer man altid tyde- 

 ligt, at denne Tap halvl tilhorer liiin, halvt denne, thi samtidig gaaer altid selve Tappen 

 over i Midten, og viser i Bruddet to store, runde, temmelig glatte Forbindelsesflader. 



Mellem disse to Former, den hos Bardchvalerne og den hos Tandhvalerne i Alminde- 

 lighed, vise flere store Tandhvaler en mærkværdig Overgangslbrm, idet paa den ene Side 

 Labyrinthdelen tildeels omklamres af smaa fremspringende Bcenplader fra Tindingebenet, 

 paa den anden Side hiin ydre Tap hos de egentlige Delphiner meer eller mindre træder 

 ind i Sammensætningen af Hjerneskallens Vægge. Om Kaskelotten har allerede Camper 

 angivet og afljildet dette Forhold (Tab. 22—25), men især gjort o|.mærksom paa en Been- 

 krog paa Tindingebenet, som kaster sig ud over Labyrinthdelen. — For nu at komme til- 

 bage til Næbhvalen, saa er dette Forhold her uddannet paa en meget mærkelig Maade. 

 Hiin Camperske Beenkrog paa Tindingebenet oiuklanirer Labyrinthdelen saa tæt, at denne, 

 om den end or heelt brækket af, dog ikke kan tages fra, uden ved et vist Haandgreb, 

 saalænge Krogen er hcel. Fremdeles stiger fra hiin ydre Tap, der er saa simpel hos de 

 egentlige Delphiner, og navnlig fra denne Taps Trommehuledeel (Træsnittet c) en Forlæn- 

 gelse udefter, og lægger sig paa Craniets Overflade ind mellem Tindingebenet og Nakke- 

 benet (Træsnittet o). — Det er sikkerligen en tilsvarende Deel hos D. micropterus, som 

 F. Cuvier med en vis Ret stiller lig med Processus mastoideus, og Duinortiers ovcnanförte 

 Skildring (der iövrigt for llvaldyrenc i Almindelighed, ifolge det Foregaaende, indeholder flere 

 Unoiagtigheder) har for D. niicroplcrus intet Særegent fremfor Næbhvalen. 



