121 



ydre Flade. Hos Keporkaken er denne Flade hvid, hos flere Kjænipehvaler graa eller 

 smudsig hvid, navnlig naar hele Kroppen har en graa Farve (Nr. 25, 27, 43, 45); men 

 aldeles characteristisk er for Dverghvaleriie Modsætningen af den sneehvide Farve paa 

 Underarmen mod den Sorte paa Haanden og især paa Overarmen (der, som bekjendt, ligger 

 lieelt oppe ved Brystfinnens Tilheftelse). Paa sidstnævnte Sled ere de to modsatte Farver 

 skarpt afskaarne fra hinanden ved en tverlöbende Grændselinie, nedentil taber den sorte 

 Farve sig mere umærkeligt ved en Række opadstigende Straaler i den hvide (see 5te 

 Afhandl. 16de Tavle Fig. 1); paa den indadvendende Flade af Dverghvalernes Brystfinner 

 strækker den sorte Farve fra neden af sig langt videre, saa at den hvide Farve her kun 

 hersker langs den forreste Rand QiGde Tavle Fig. 2). 



Denne udmærkede Characteer for Dverglivalerne er, som Schemaet udviser, angivet 

 paa alle Afbildninger af denne Art, lige fra den ældste (1669) til de nyeste, ligesom og 

 i de fleste Beskrivelser. Som gjeldende for Arten i Almindelighed er den især frem- 

 hævet af Melchior (den danske Stats og Norges Pattedyr, 1834, Pg. 263), senere at 

 Kröyer (nat. Tidsskr. 2det Bind 1838—39). 



Foruden Bardernes hvide Farve satte Fabricius endnu en anden Characteer for 

 hans B. rostrata deri, at det var den mindste af alle Bardehvaler. Denne Characteer har 

 man aldeles ikke villet anerkjende, fordi man, navnlig Cuvier, meente, Ingen vilde kunne 

 indeslaae for, at dette var meer end en blot Aldersforskjellighed. Hvis imidlertid Fabricius 

 nöiere havde angivet, hvad han forstod ved denne Lidenhed, navnlig angivet det udvoxne 

 Dyrs fulde Störreise til 28—30 Fod, saa vilde denne Characteer have viist sig saa god i 

 sin Anvendelse, at hvis man endog kun havde holdt sig til den alene, vilde man for alle 

 folgende Tilfælde af Bardehvalstrandinger paa de europæiske Kyster indtil den Dag idag 

 hvergang fuldkommen rigtigt have skjelnet denne Art fra alle övrige. — Beviset for denne 

 Paastand fremgaaer af det givne Schema. I de 11 Tilfælde, i hvilke Dyret er bestemt som 

 Vaagehval, faldt den fulde Længde mellem 9' 7i" (Nr. 32) og 26f' (Nr. 1), i alle de 

 övrige 40 Tilfælde mellem 32' (Nr. 17j og 845' (Nr. 26), med Undtagelse dog af eet (Nr. 

 8), i hvilket Længden kun udgjorde 26', men — det var en Unge, der, efter Angivelsen, 

 bares paa Ryggen af Moderen (det vil ventelig sige understöttedes af denne under Svöm- 

 ningen), altsaa aabenbart endog en ganske spæd Unge, hvorved enhver Forvexling ved 

 denne Characteers Anvendelse niaatte bortfalde. Ogsaa denne Characteer kan altsaa vel 

 kaldes meget god, i alt Fald meget let anvendelig, og man vil maaskee ikke finde det for 

 dristigt, om jeg, idetmindste forelöbigen, efter den alene har opfort det af Faber uden al 

 yderligere Beskrivelse angivne Tilfælde af en Bardehval, 18 Fod lang, (Nr. 20), som ho- 

 rende herhen, om det end maa indrömmes, at det efter Angivelsen alene at domme, kunde 

 være en spæd Pukkelhval, der, ifolge det Foregaaende (Nr. 47), ved Fodsien kun er 14 

 Fod lang. 



Vidciisk. Selsk. Skr., 5 Række, natiirv. og math. Aid. 1 liiiul. 16 



