123 



til Kjænipehvalerne og' Pukkelhvalerne, der lorlriiisviis komme med Sildestimerne om Vin- 

 leren til Norges Kysler og- desaarsag kaldes Sildedrivere eller Sildehvaler, holde de sig 

 til de mindre Fiske, i Davisstrædet navnlig til Lodden, (Mallolus arcticus ), komme ikke om 

 Vinteren men om Sommeren til den norske Kyst, hvorfor de ogsaa kaldes Sonimerhvaler, 

 og vove sig langt dristigere (Hunnernej ind mellem Skjærene, hvoraf deres Navn Vaage- 

 lival. De forekomme ved de europæiske Kysler næsten altid kun enkeltviis ; naar de ved 

 de gronlandske leve mere flokkeviis i Buglerne, hidrurer det efter al Sandsynlighed fra 

 den uhyre Mængde, hvori Lodderne der findes. Sommeren over synes Kjönnene ei heller 

 at söge hinanden. Dette skeer etter al Sandsynlighed forst i November, at domme efter 

 Fostrenes ringe Störreise i Marts— April Maaned. De störste Fostre (6—8 Fod) findes altid 

 i November; den mindste Unge, 9 Fod 7^" (N''- 32), forekom i Februar. Fodsien maa 

 altsaa skee midt om Vinteren, og den nyfödte Unge være mellem 8 og 9,1 Fod lang; i 

 del forste Aar, under Fatningen, voxer den — efter en omtrentlig Beregning — vel til en 

 12 Fods Længde, i det andet, da den endnu ledsager Moderen, til 11 — 15; med en Længde 

 af 24 Fod vides den at kunne blive drægtig, med 29' at være fuldvo.xen. Af de 11 ved 

 de europæiske Kyster forulykkede Individer vilde derefter 1 QNr. 32) være fra det forste 

 Aar, 1 eller 2 fra det andet (Nr. 9 og Nr. 41), de fleste fra det tredie Aar, i hvilket de 

 unge Dyr forst vandre paa egen Haand. Til modne, om end ikke fuldvoxne Dyr höre 

 kun Hannen i Lessons Tilfælde (Nr. 33), del fra Varde 1837 (Nr. 37) og det fra Weser- 

 inundingen 1669 (Nr. 1). 



For alle hoinordiske Kystbeboere har Dverghvalen aabenbart været bekjendt fra 

 Arilds Tid som et fra de store Finhvaler aldeles forskjelligl Dyr. Naar Aleuterne kalde 

 den Tschikagluch, Gronlændernc Tikagulik, saa er denne Lighed al for stor til at kunne 

 ansees for tilfældig, og da Esqvimoerne fra disse tvende Polarkysler i mange Aarhundreder 

 ikke have staael i indbyrdes Samqvem, saa maa Navnet være ældgammelt. De gamle Is- 

 lænderes Beretninger om deres Hvaldyr i Kongespeilel fra det 12le Aarhundrede og i 

 Bartholins Centurier fra Midten af det 17de have Zoologerne altid ladet meget haant om: 

 men den Characteristik, de gave af deres ,,Hrafn-Rcidur, a corvo denominatum, 18 cubitos 

 longum. Reidarum omnium mininum" (Th. Bartholin Cent. IV, liistor. 24, Pg. 173) er her 

 alligevel fuldkommen tilstrækkelig til at betegne Dverghvalen. Ei heller er Oprindelsen til 

 Navnet Ravnhval vanskelig al udfinde; thi naar Dverghvalens krumme, stærkt tilbage- 

 boiede, kulsorte Rygfinne (5te Afhandling 12te Bind 15de Tavle Fig. 2) af Esqvimoerne lignes 

 med en Pegefinger (Tikagulik o: den Pegefinger havende), saa kunde den af Islænderne nok 

 lignes med Næbet af en af deres Ravne. At ogsaa ved de norske Kyster Vaagehvalen har 

 været kjendt fra a-Idgammel Tid som et eget Slags Hval, og ventelig under samme Navn. 

 tor man neppe betvivle. Ved de europæiske Kyster vides den i de sidste 150 Aar at være 

 sirandel 11 Gange, men Ingen vil tvivle om, al den jo i delle Tidsrum er forekommet i 



16* 



