126 



Præparater henstilledes i Edinburg-er Universitetsmuseet, og til yderligere Sikkerhed leve- 

 redes endnu i den populære Fremstilling af Cetologien i Jardines Naturalist's Library 1837 

 en smuk Afbildning (kun at Dyret ved det tilföiede Landskab tager sig meget for stort ud). 

 Det hvide Bælte paa Brystfinnen er i denne Afbildning endog afsat meget skarpt. — Regner 

 man nu hertil, at 1835 Lesson udgav sin smukke Afbildning og Beskrivelse af det af ham 

 iagttagne mandlige Individ (Nr. 33), hvorved han med de bedste Grunde godtgjör denne 

 Arts Selvstændighed, at fremdeles 1834 ogsaa Melchior i sin Pattedyrfauna for den danske 

 Stat og Norge udtrykkeligen angiver den ringe Störreise, de hvide Barder og det hvide 

 Tverbælle paa Brystfinnerne som Artsmærker, saa kan det vistnok kaldes besynderligt, al 

 alle disse Angivelser endnu kunde oversees. Alligevel vcdbleve de nyere Cetologer at 

 holde Dverghvalerne udenfor Systemet. F. Cuvier holdt sig (de l'histoire des Cétacés 

 1830) til sin store Broders Paastande, og antog for Norden kun to Rorhvalarter, for hvilke 

 det Rudolphiske Individ (Nr. 19) og det fra St. Marguerite (Nr. 12), begge Kjæmpehvaler, 

 sattes som Typer, Rapp (die Cetaceen 1837) troede rigtignok i del Hele at angive 3 

 Rorlivalarter i B. auslralis, B. longiniana og B. boops, men da han navnlig satte Fabricii 

 B. boops som Typu.s for den sidstnævnte, saa havde han i Grunden kun nævnt een og 

 samme Art med disse tre Navne, nemlig Pukkelhvalen. — Under denne store Forvirring 

 gik niidlertidigen Vaagchvalfangslen sin stadige Gang ved Bergen, og Ingen faldt vel 

 dersteds paa, at disse forholdsviis sinaa, men som oftest dræglige Dyr skulde være Unger 

 af de store Sildehvaler. For Bergens Museum havde Stiftamtmand Christie ladet udfærdige 

 et Par fuldstændige Skeletler. Dr. Kröyer kom til Stedet, og fik let Vished i Hænde, at 

 her forelaae et ganske andet Dyr end B. boops (hvorved han egentlig kun synes at have 

 havt B. boops Fabr. for Öie), og ham skyldes især at have udpeget det væsentlige Moment, 

 at Vaagehvalerne ere drægtige, medens de ikke ere storre, end de store Finhvaler som 

 smaa Unger. Denne Dr. Kröyers Meddelelse (i Nalurh. Tidsskrift 2det Bind 1838—1839 

 og derfra i Isis) synes især at have gjort Udslaget til at overbevise navnlig Tydsklands 

 Zoologer — saasom A. Wagner i hans Bearbeidelse af Hvaldyrene for Schrebers Patle- 

 dyrværk 1847 — om Existensen af Dverghvalen som en egen Art. Naar Schlegel endnu 

 1841 (i det forste Hefte af hans „Abhandlungen aus dem Gebiete der Zoologie und ver- 

 gleichenden Anatomie" og i Fauna japonica) inhærerer sin tidligere Paastand, at alle nordiske 

 Finhvaler kun danne een Art, og dertil foier den, at det af Kno.v beskrevne 9,; Fod lange 

 Individ (Nr. 32j skulde være en Pukkelhval, saa beviser dette kun, at denne udmærkede Zoolog 

 her omhandler en Gjenstand, han aldeles ikke har lært tilstrækkeligen at kjende — De 

 nyere engelske Zoologer, saasom Arthur Jacob og Thomas Bell i hans history ot british 

 Quadrupeds 1837, have kun taget lidet Hensyn til deres Landsmænds, Hunters og Knox's, 

 aldeles afgjorende Undersögelser over denne Bardehvahirt. og sluttet sig til Cuviers An- 

 skuelser. Selv Gray, der ellers synes saa tilbtiielig til at anläge nye Arter, og navnlig 



