stille Luft skulde sættes i en omdreiende Bevægelse. Men Erfaringen viser, at disse 
Hvirvler meget ofte, ja man kan sige som oftest opstaae i en stille Luft, hvor hine modsatte 
Luftströmme ganske savnes. Hans Theorie kunde derfor ikke bestaae; men i de hun- 
drede Aar, som siden ere forlåbne, har man, ved denne i sig selv rigtige Forkastelses- 
dom, altfor meget ladet sig lede bort fra det rette Spor. I det man med Muschenbroek 
sögte Aarsagen til Skypompen i de lavere Luftegne, maatte man nægte Tilstedeværelsen 
af de modsatte Luftströmme, som skulde frembringe Hvirvlen. Der gaves imidlertid 
mange Kjendsgjerninger, som syntes at sætte Skypompens Oprindelse ganske i Jordens 
Nærhed. Man havde ofte bemærket Stövhvirvler i Jordens Nærhed, og endnu mere 
idinefaldende havde man bemærket opstigende Vandsöiler paa Havet, fårend man 
endnu bemærkede nogen Skytragt derover. Paa den anden Side var det dog aabenbart, 
at ei blot Skytragten, men ogsaa den Hagel, den Regn, den Torden, som man saa 
sædvanligt bemærker derved, henvise paa en stor Virksomhed i de höiere Luftegne. 
Ørsted gjår den Bemærkning, at det meget vel lader sig tænke, at Skypompen bestaaer 
i en Lufthvirvel, som begynder nogle Tusinde Fod over Havets Overflade, og derfra 
udbreder sig ned ad. Lufthvirvlen selv sees ikke, saalænge den ikke omfatter synlige Dele, 
det vere sig Skyer, Siåv eller Vand. Har denne Skyhvirvel ikke truffen paa kjendelige 
Skyer, förend den naaer Jorden eller Havets Overflade, saa synes det for den blotte 
lagttager, som om Skypompen tog sin Begyndelse nedenfra. Det samme vil skee, naar 
Lufthvirvlens Axe har en meget skraa Stilling mod Jorden. Den med Sagens Natur 
ubekjendte vil da ikke sætte den tilhörende Skymasse i Forbindelse med den bevægede 
Masse hernede, mellem hvilke han ingen Sammenhæng seer. Betragter man derimod 
Skypompen som en stor sammenhængende Lufthvirvel, saa forstaaer man deraf let alle 
Særsynene derved. Den midtpunktflyende Kraft i Hvirvlen maa drive Luften bort fra 
Axen, saa at der i dens Nerhed maa fremkomme en stor Luftfortynding. Baade oven 
og neden fra vil Luften strömme til for at udfylde det mere eller mindre udtömte 
Rum. Som oftest indeholder den åverste Deel en Skymasse, som saaledes synker ned 
i Midten, og herved faaer en tragtagtig Skikkelse. Men ofte synker der endog en lang 
Sky- eller Taagestribe langs ned med Axen. Naar den nederste Deel af Lufthvirvlen 
ikke rører Jorden, maa Luften fra alle Sider strømme til, og stige op langs med Axen, 
indtil den standses af den nedsynkende Luft; men naar Lufthvirvlen naaer Jorden eller 
Vandspeilet, maa den tilstrommende Luft efter Omstændighederne drive Ståvdele eller 
Vand op i det Indre, og altsaa frembringe en Ståvståtte eller en Vandstötte. Ved den 
midtpunktflyende Kraft ville de Dele af Jorden eller Vandet, som ere længst fra Axen, 
