LIX 
steen, og at Udgiveren af Bautil, et af de vigtigste Værker der; endnu haves i Rune- 
faget, Géranson læste en af de ved ham samlede Indskrifter saaledes, at den var bleven 
affattet til Erindring efter de Mænd, som have været med Noah i Arken. Værket 
udkom dog i Aaret 4750 efter Christi Födsel. Slige Urimeligheder maatte snart lede 
til Bekræftelsen af den gamle Sætning, at Yderlighederne gjerne komme til at beråre 
hinanden. Sindigere svenske Runegrandskere, især Olaus Celsius og Nils Brocman, 
indsaae snart det vrange og latterlige i hine Forklaringer, hvis fuldkomne Grundlöshed 
de tilstrækkelig godtgjorde, — men derimod kan det ikke nægtes, at de selv ingen- 
lunde forstode Runestenenes, tildeels fra Skjaldene laante, ja ikke engang det sædvanlige 
simple oldnordiske Sprog, saaledes som de burde, hvorfor de forfaldt til den fuldkomne 
modsatte men dog næsten ligesaa ugrundede Indbildning: at der ingen Runestene gaves, 
der vare ældre end Kristendommens Indfårelse i Sverrig. Denne Tro blev efterhaanden 
saa kraftig udbredt der i Riget, at selv de mest berömte blandt dets Oldgrandskere i 
vore Dage, Sjöborg og Liljegren, tilsidst antoge den for fuldt og fast. Ikke desmindre 
erkjendte dog de tre sidstnævnte Forfattere, at Runerne deels som Skrifttegn, deels som 
magiske Characterer, havde været i Brug baade i Skandinavien og Tydskland, i disse 
Landes hedenske Tidsalder. Sverrigs kyndigste Historieskrivere i det 18de og 49de 
Aarhundrede, Lagerbring, Geijer og Strinnholm ligesom og dets lærde Oldgranskere 
Burman, Wallman o. fl. ere derimod alle enige i at antage Runernes Brug i det hedenske 
Norden, ikke alene til Indskrifter paa Træ, men ogsaa paa Steen. 
De fleste danske Forfattere kunne og siges at have holdt Middelveien i dette 
videnskabelige Anliggende. 
Seer man hen til deres og andres Meninger om de nordiske Runers Herkomst, 
have de været saaledes deelte: 
Bure, Worm, Grotius, Bartholin, Verelius, Torfeus, Schöning, Suhm, Lager- 
bring, Vedel Simonsen, Vedel Jarlsberg, Werlauff, Rask, Skule Thorlacius, Burman, 
Ahrendt, Sjöborg, Wallman, Brynjulfsen o. fl., udlede Runernes Oprindelse fra Asien, 
navnlig enten fra den store Kaukasiske Bjergstrekning eller Landene ved det sorte 
Hav, hvor Grækerne meget tidlig have grundet blomstrende Kolonier og efterladt sig 
til vore Dage mange Indskrifter paa Steen, Mynter og andre Billedværker m. m. I al 
Fald er det vist, at Runebogstaverne i Formen meget nærme sig den ældste græske 
Skrift, og jeg kan, for min Deel, efter de Oplysninger, som endnu haves, ikke andet 
end antage denne Mening overhoved for den sandsynligste. Enkelte Gisninger ere 
blevne fremsatte derom, at Phoenicierne, ved deres vidtstrakte Opdagelser og Handels- 
8= 
