LX 
reiser, have indført deres Bogstavskrift i Norden, hvoraf Runerne vare fremkomne. Om 
alt dette vide vi ellers mindre end om de oprindelig græske Massiliensers Kundskab 
om vort Norden, thi den af dem til dets Udforskning, i det Ade Aarhundrede för 
Christi Fødsel, rimeligviis kort efter de Phoeniciske Handels- Staters Undertvingelse af 
Macedonierne, udsendte Pytheas, kom til Britannien og derfra til Thule, uden Tvivl 
Skandinavien i vidtlöftigste Forstand, navnlig dog, efter Werlauffs seneste Udvikling af 
Ravhandelens ældste Histore, til Jylland, hvor man da havde Agerdyrkning, Biavl, Öl, 
Mjöd, store Bygninger 0. s. v., altsaa en ikke ubetydelig Kulturgrad, hvilket ogsaa 
Forchhammers nyeste geognostiske Undersögelser tildeels vise at virkelig har fundet Sted 
paa Jyllands vestlige Øer i den "selvsamme Periode, og alt dette stemmer desuden vel 
overeens med vore egne Forfædres ældste Beretninger, der tillige antage Runernes 
asiatiske Oprindelse. . Herfra afvige dog disse af nyere Forfattere udviklede Meninger: 
Bredsdorff har sögt at vise vore Runebogstavers Oprindelse fra de af Ulfilas (i 
det Ade Aarhundrede) opfundne, saakaldte moesogothiske Bogstaver. 
John Olafsen fra Grunnavig i Island havde forhen, i sine yngre Aar (ved sin 
Runologie) sögt at udlede Nordens Runer fra de spanske Visigothers eller Vestgothers 
saakaldte toletanske Bogstaver (brugte i det 5te eller 6te og nærmest fülgende Aarhun- 
dreder), hvilke han urigtig forvexlede med de ældre Celtiberiske. Dog frafaldt han 
senere denne Mening i andre Skrifter. 
Ihre, Schlözer og Murray meente at Skandinaverne havde erholdt Runeskriften 
fra de Danskes saxiske eller tydske Naboer. 
Gram har været af den Mening, hvilken han dog ikke egentlig har udviklet 
eller sögt at bevise, at de nordiske Runer nedstammede fra de Angelsaxiske. 
Kopp, den iövrigt med Rette berömte Palæograph, havde kun en håist ind- 
skrænket Kundskab, ja endog urigtige Forestillinger om Runerne, og paastod dog, at 
de kun vare en fordreiet Afændring af den i Middelalderen brugelige latinske Skrift. 
I' det Foregaaende er, foruden de nordiske ogsaa tydske og angelsaxiske Runer 
blevne nævnte. Begge'de sidstnævnte Arter ere fårst blevne noget udførlig omhandlede 
af Britten Hickes, for henved 100 Aar siden, men han sammenblandede dem aldeles 
med de nordiske; derimod ere de i vore Dage blevne ypperlig oplyste ved forskjellige 
Skrifter af Wilhelm Grimm, som deri, med megen Néiagtighed og Kritik for første 
Gang udviklede de tydske og angelsaxiske Runers Udspring fra de nordiske, hvorved 
de sidstnævntes hüie Alder da tillige oplyses. Grimm kalder de tydske og angelsaxiske 
sammentagne, „Deutsche Runen.” Jeg mener at disse og andre Runearter overhoved 
