LXI 
maa adskilles efter de forskjellige Folk, blandt hvilke de, til en vis Tid, især brugtes, 
dog findes adskillige saakaldte Angelsaxiske, men neppe nogen egentlig tydske Rune- 
skrifter i nordiske Lande; af hine sees ogsaa undertiden enkelte Bogstaver at være ind- 
blandede i Indskrifter, som ellers for det meste henhöre til vor Runerække. — Ligesom 
til etslags Gjengjeld findes ogsaa nogle nordiske Runeindskrifter i Storbritannien, hvortil 
Aarsagen let forklares ved bekjendte historiske Forhold. Dunklere ere derimod endnu 
adskillige saadanne vistnok meget gamle Indskrifter af blandet Art paa forarbeidet Guld, 
især vore tabte Guldhorn, mange Guldbracteater, som endnu haves, (mest fundne i vort 
Norden) og visse meget massive Guldringe, af hvilke en, som sagdes at være funden i 
Norge, blev kjöbt af Bröndsted i England, og af ham skjenket vor Konge, som har 
ladet den indlemme i det herværende Kunst-Museum. Naturligviis gives der endnu i 
Storbritannien selv adskillige jordfaste Mindesmærker med Indskrifter af den der egentlig 
indenlandske angelsaxiske Runeart, af hvilke dog sikkerlig mange have fundet deres 
Undergang, saavel i Middelalderens idelige Krige, som siden i de fanatiske Odeleg- 
gelser, der traf saa mange af den der ældgamle Katholicismes Levninger, ikke alene i 
Reformationens Billedstorme, men ogsaa ved Puritanernes end sildigere politiskreligieuse 
Statsomveltning. Med Nöd og Neppe frelstes, for det Meste, fra hiin dobbelte For- 
fülgelse et af de for os merkverdigete Oldtidsminder i Flekken Ruthwell i det gamle 
Northhumberland, nu i Skotland, ikke langt fra Englands Grendse, nemlig en Obelisk, 
der forhen havde, og atter nu har faaet Skikkelse af et opreist Kors, forsynet med en 
vidtlöftig Indskrift i angelsaxiske Runer, som lenge har været en virkelig Crux inter- 
pretum, samt desuden med bibelske Forestillinger og tilhörende latinske Omskrifter. Den 
meentes forhen i Almindelighed, selv af Storbritanniens kyndigste Oldgrandskere, at have 
været opreist af Danske eller Norske. Kun Wilhelm Grimm antog tilsidst Runeind- 
skriften (efter to forskjellige kobberstukne, men unüiagtige Aftegninger) for angelsaxisk. 
Stedets Præst Dr. Duncan havde henved Aar 1830 restaureret og igjen oprettet det i 
flere Stykker sånderbrudte Mindesmærke, hvorved de skotske Antiqvarers Selskab for- 
anledigedes til at lade det eftersee og aftegne, hvilken Handling Hr. Th. G. Repp (da 
boende i Edinburgh, nu'her i Staden) blev indbuden til at bivaane, hvortil han vel 
ikke fandt Leilighed, men undersögte dog den aftegnede Indskrift, og udfandt derved, 
at den virkelig var affattet i de saakaldte angelsaxiske Runer, dog ikke egentlig i dette 
Sprog, men veliet beslægtet, der tillige indeholdt oldnordiske, tildeels endnu islandske 
Ord. Saavel hans Afhandling, som Monumentets Beskrivelse og bekjendte Historie blev 
