LXXX VIII 
Selskabets udenlandske Medlem, Professor Hansteen i Christiania, har tilstillet 
det en Afhandling over Forandringer i Jordens maguetiske Itensitet, som ere afhængige 
af Maanens Beliggenhed. Han har ved en nåiagtig Granskning af sine talrige Jagt- 
tagelser over Magnetismens Itensitet, anstillede med hans bekjendte Svingningsapparat, 
fundet, at Magnetismens horizontale Kraft har aftaget fra 1820 til 1828, i hvilken Tid 
Maanens opstigende Knude gik fra Foraarsjevndögnspunktet til Efteraarsjeyndégnspunktet. 
1 denne Tid var nemlig Naalens Svingningstid paa omtrent 816 Secunder for 300 
Svingninger, voxet 3,7 Secunder. Fra dette Tidspunkt derimod til 1839 har Itensi- 
teten tiltaget, og det langt stærkere end den havde aftaget i de foregaaende 8 Aar; 
Svingningstiden var nemlig bleven 7,3 Secund kortere. Efter en nüiagtig Dröftning af 
lagttagelserne kommer han til den Slutning, at Magnetkraftens horizontale, Styrke er 
underkastet to Slags Forandringer, een som staaer i Sammenhæng med Maaneknudernes 
Bevægelse, og altsaa giver en Tiltagen og Aftagen i Lobet af 1483 Aar, den anden 
derimod har en meget længere Periode. Den skulde, beregnet for Löbet af 100 Aar, 
give en Forögelse af 0,04617 i den horizontale Magnetkraft. I hin korte Periodes 
Forandringer er Tilvæxten störst, naar Maanens opstigende Knude er i Foraarsjevn- 
dögnspunktet, paa hvilken Tid Ekliptikens Skraahed ogsaa er störst, hvorimod baade 
den horizontale Magnetkraft og Ekliptikens Skraahed er mindst, naar den opstigende 
Knude er 180 Grader herfra. „Maanens Indflydelse paa Jordens magnetiske Kræfter,” 
siger Forfatteren, kan enten være umiddelbar eller middelbar. Naar dens Banes op- 
stigende Knude ligger ved Foraarsjevndögnspunktet, saa danner Banens Flade en Vinkel 
af 281 Grad med Æqvator, og Maanen fjerner sig i hvert Omlåb vexelvis 28% Grad 
paa begge Sider af Ægvator. Ligger Knuden ved Efteraarsjevndögnspunktet, saa danner 
Banens Flade kun en Vinkel af 484 Grad med Æqvator, og Maanen fjerner sig i hvert 
Omlöb ikke mere end 18% Grad fra Jordens Æqvator.. Besidder Maanen magnetiske 
Kræfter ligesom Jorden, saa maa dens forskjellige Stilling mod Jordens Axe i disse to 
Perioder have forskjellig Indflydelse paa Jordens magnetiske Kræfter. Ogsaa en anden 
umiddelbar Virkning kan være tænkelig. Naar to Legemer af forskjellig Art beröre 
hinanden, saa opstaaer chemiske Virkninger, som altid ere ledsagede af elektriske, altsaa 
(efter Ørsteds Opdagelse) tillige af magnetiske Kræfter. I nogle Legemer opvækkes 
Elektricitet ved Opvarming, i andre ved et blot mechanisk Tryk. Muligt kan det være, 
at ethvert dynamisk Forhold f. Ex. Attractionsforholdet imellem to saa store Masser, 
som Jorden og Maanen, kan fremkalde en svag Differents i de modsatte elektriske og 
magnetiske Kræfter, som ellers binde hinanden. Vide vi med Vished, om de elektriske 
