XCV 
publiceret i dets næstefter udkomne Program og ligeledes i Örsteds Oversigt over dets 
Forhandlinger fra 34 Mai 1832 til Aarsdagen 1836; (see Selskabets naturvidenskabe- 
lige og mathematiske Afhandlingers 6te Deel 1837 S. LXIH—LXXI), thi da vilde 
han ikke have tillagt Affattelsen af den ovenomtalte kobberstukne Afbildning af Runamo, 
om hvilken Berzelius siger: at del, der forevistes ham som en saadan Rune-Indskrift, 
befandtes at være en Gang af Trap i Granit; see Afhandlingens S. 367, 368, 371, 
374 jevnfért med S. 373, hvor han omtaler de Ridser i Klippen, „hvilka enligt Pro- 
fessor Magnusens egen handskrifna Anteckning å ritningen, af honom anses för natur- 
liga sprickor.” I denne Anledning oplyser Finn Magnusen, at Baron Berzelius ved 
hans Nærværelse i Kjöbenhavn i Sommeren 1836 henvendte sig til ham, i Anledning 
af den da forehavte Undersögelse over Runamo, med det Önske at erholde en Gjenpart 
af Indskriftens Aftegning, med Forsöget til Runernes Forklaring; Magnusen tog ikke i 
Betænkning, at overlade ham, til saadan Brug, et Aftryk af den ovenommeldte Kobber- 
tavle (da en anden, som forestiller samtlige Runamo-Indskriftens 'saavel indhugne som 
naturlige Trek, ikke var færdig fra Kobberstikkeren), med sin tilföiede Læsning af 
Runerne og en Notice angaaende de naturlige Sprækker eller Ridser, som forskjellige 
fra de indhugne Charakterer, af hvilken, som blot bestemt til Veiledning ved Berzelius’s 
forehavte Undersögelse, Magnusen dog ingen Gjenpart tog til sin egen Efterretning. 
Af Berzelius’s Udtryk, der vistnok ere blevne foranledigede ved ‚en Misforstaaelse, 
mener Magnusen Læseren maa slutte, at Sidstnævnte havde publiceret Indskrift-Kobberet 
paa egen Haand, uden mindste Hensyn til Forchhammers physiske Undersågelse, da dog 
Magnusen ikke paa mindste Maade havde tilladt sig at fatte nogen selvstændig Mening 
om Figurerne paa Runamo, hvorvidt de vare indhugne eller naturlige, men derimod i 
et og alt stolet paa Forhhammers (af Berzelius aldeles ikke ommeldte) Undersøgelse, 
som alene er lagt til Grund for hans Forsåg til Fortolkning af de indhugne Charak- 
terer. Naar bemærkes (S. 371) at et Stykke af Trapgangen „innehäller fördjupningar, 
som likna med mejsel uthuggna runabokstäfver till den grad att ingen kan förtänkas, 
som för sädana anser dem” er dette vistnok, efter Magnusens egne Iagttagelser , bog- 
stavelig sandt, men den dertil lagte Bemærkning ‚oagtadt deras form icke inpasser pa något af 
de hittills kända runealfabeter” er dog ingenlunde paalidelig, efter hvad Magnusen ved 
sine palæographiske Oplysninger haaber at kunne tilstrækkelig godtgjüre. Sidstnævnte 
bevidner tillige, at de Charakterer, hvilke Forchhammer (som selv erklærer ikke at have 
mindste Kundskab om Runer), ansees for at være indhugne, håre til de læselige, og 
have virkelig Udseende af simple eller sammensatte Karakterer af denne Skriftart, 
