XCVI 
hvorimod de, som han har antaget for naturlige Sprækker eller Ridser, ogsaa af Rune- 
granskere ville findes at være af en ganske egen Beskaffenhed og ikke at ligne de Arter 
af Skrifttegn, som her ellers sees at være fremstillede: Figurerne eller Ridserne paa 
Maklamo, hvilke Forchhammer strax ved fürste Oiekast erklerede for Naturens Værk; 
fandt Magnusen heller ikke, fra sin Side, at fortjene! nogen - palæographisk Under- 
søgelse. : 
Berzelius bestrider saaledes (S. 375) den Mening at Indskriften skulde være 
et Mindesmærke (”minnesvård”) for Harald Hildetands Armeetog mod: Sigurd Ring: 
«Tydligt år det får den som sjelf ser belågenheten, att ingen Armé hår kunnat föras 
fram, annorlunda än i trängande nöd, då deremot slåtten derbredvid, som den tiden 
lärer hafva varit bebygd, gaf öppet tillfålle dertil. Man måste då söka ett skal, kvar- 
före man uthuggit inskriften långt ifran tägets väg, in i vilda skogsmarken, der den 
vel sällan skulle komma att läsas. Detta skål skulle då vara att man hår funnit af 
naturen formadt det ormlika band, uti hvilket man vanligt ristade sina runor; men jag 
vet icke att man annorstådes träffadt et sådant begagnande af gangar till runeinskrift. 
Detta band ligger dessuten hår nästan horisontelt. Vara förfäder sökte gerna at hafva 
sina inskrifter i stående ställning.” — — — „Om ater fraga varit: at rista ett oför- 
gängligt minne af den tidens. störste härtäg i Norden, så kan man svärligen första, 
hvarföre icke da företrädesvis dertill blifvit begagnad någon af de i Blekinge à sa 
mänga ställen förefallanda perpendiculära, fasta klyfter, med en af naturen fullt afslätad 
yta. Ei längt i söder frän Hoby kyrka presenterar sig en sadan, lagom hög för at 
huggas och läsas, och af den längd att tagets hela historia der kunnat inristas. Jag 
vet icke at nägonstädes i Sverrige dessa perpendiculära granitväggar äro sa allmänna 
som i denna trakt af Blekinge. Afvan detta synes mig böra tagas i beräkning, då man 
vill bedömma beskaffenheten af Runamo-phenomenet.” 
Herved har Finn Magnusen seet sig foranlediget til folgende Modbemerk- 
ninger. 
«Runamo-Indskriften er i Hovedsagen, efter dens eget Indhold ikke bestemt 
til noget egentligt Mindesmærke for det danske Krigstog til Braavalle. Dette fremlyser 
tilstrækkelig af det Udtog af min Afhandling om Runamo, som allerede er blevet pub- 
liceret i Selskabets Programmer. Jeg bemærkede der at Runamo kunde antages at have 
ligget paa Veien fra Skanör af for den Deel af Haralds Hær, som drog landveis derfra, 
hvorfor jeg gjettede at Indskriften kunde være indhugget paa een eller anden Rastdag, 
bestemt til håitideligt Offer og Gudstjeneste efter de nordiske Hedningers Skikke, 
