42 
her havt deres Spil; urört ligger alt som det nedlagdes ved den store 
Begivenhed, der trak Forhænget for hiin Verden og dens Beboere. 
Her er Skuepladsen, paa hvilken jeg agter at fore Læseren ind, thi hvad 
denne Skorpe bedækker, hvad dette Jordlag indeslutter, tilhårer alt uden 
Undtagelse hiin forsvundne Verden. 
Af disse korte Bemærkninger sees, at i de fleste Tilfælde Fore- 
komstforholdene alene ere tilstrækkelige til at anvise Dyrelevningerne 
deres rette Plads i Tiden. Men der gives andre Kjendetegn, hentede 
fra Forsteningernes egen Natur og Beskaffenhed, som afgive en endnu 
sikkrere Ledetraad i denne Henseende. 
I de langt fleste Tilfælde er Udseendet af de fossile Knokler 
fölgende: De ere hele og ubeskadigede, og have bevaret deres mindste 
Fremspringninger, deres fineste Spidser og Kanter. De ere paa Over- 
fladen af en smuk rådlig okkerguul Farve, og i Bruddet af den reneste 
hvide. De ere langt lettere, end friske Knokler, og overmaade spröde, 
saa at de ved uforsigtig Beröring smuldre hen mellem Fingrene; de klæbe 
stærkt til Tungen; lagte paa Glider farves de sorte, og udbrede, skjöndt 
i ringe Grad, en forbrændt og stinkende Lugt. Endeel af Jorden, hvori 
de have lagt, bliver altid hængende ved dem, deels som et fiint Stöv 
eller Skorpe, deels som Udfyldning af deres Huller og Fordybninger. 
Har den omgivende Jord været gjennemtrængt af Kalkzinter, da voxer 
den saa fast til Rnoklen, at det er umuligt at befrie denne fra samme, 
paa Grund af deres faste Sammenhæng, forenet med Jordens Haardhed 
og Knoklernes Sprüdhed. | 
I sjeldnere Tilfelde have disse Knokler, med Bibeholdningen af 
deres ubeskadigede Overflade, af deres rene hvide Farve, og af deres 
organiske Structur i Bruddet, undergaaet den Forandring, at Cellerne 
af deres indre Væv ere blevne beklædte, ja ofte ganske udfyldte med en 
steenhaard Masse, og at med denne Forandring forener sig en betydelig 
