95 
Verdensdeel, nemlig: Næsebjürnen (Nasua) og Honningjærven (Eirara). 
Forekomsten af disse to sidstnævnte Slægter i dette Lands svundne Fauna 
giver fölgelig et Beviis mere for den Sætning, jeg alt för har opstillet, 
og som vi siden skulle see endnu fuldstændigere bekræftet, at disse Egnes 
Dyreskabning fra hiin Periode var uddannet efter samme Plan, som den 
nærværende. 
Af de fire overtallige Slægter fra hiin Periode have de tvende, 
Cynailurus og Speothos, hver en nulevende Repræsentant i den gamle 
Verdens varmere Egne. ; 
Vi have alt forhen, ved Betragtningen af de drövtyggende Dyrs 
Familie, havt Leilighed til at lære kjende een Slægt laf denne Verdendeels 
fordums Dyreskabning (Antilopen), der syntes at tilbyde et lignende 
Forhold; da imidlertid ei alle Tvivl vare ryddede af Veien for at begrunde 
et saa vigtigt Resultat, lod jeg det dengang uafgjort. Ogsaa imod de 
her anförte Exempler paa dette geographiske Forhold lade Indvendinger 
sig gjøre; idet deels de paagjeldende Former ikkun ere at betragte som 
Underslægter, og man deels kunde antage, at, paa Grund af den store 
ydre Lighed, det förste af disse Dyr vistnok har havt med de egentlige 
Rattearter, muligen detsTandform maatte kunne gjenfindes hos een eller 
anden af de mindre bekjendte, til Ratteslegten henregnede, nulevende 
Arter af denne Verdensdeel. Jeg troer derfor endnu paa dette Sted at 
burde afholde mig fra en afgjörende Dom, saameget mere som Historien 
af den fålgende Slægt, jeg nu gaaer over til at betragte, viser, hvor nöd- 
vendig Forsigtighed er ved Resultater, der bygges paa benwgtende 
Kjendsøjerninger, 
Bjorneslægten holdtes (trods Molinas Angivelse) indtil for faa Aar 
siden for eiendommelig for den gamle Verden og Nordamerika; og dog 
have senere Undersøgelser viist, at een, om ei flere Arter af denne Slægt, 
beboe Perus og Chilis Alperegioner. Disse Arter adskille sig fra de 
övri 
ge ved deres ringere Legemsstörrelse, og da den fossile brasilianske 
