109 
Legemsstörrelse. Den overtræffer betydelig de störste Individuer, man 
hidtil har seet af Orang-utang og Chimpanseen, fra hvilke den imidlertid 
adskiller sig generisk, saavelsom fra de langarmede Aber (Hylobates) 
Da den ligeledes viser sig meget forskjellig fra de herværende Slægter 
af Aber, opstiller jeg den indtil videre i en egen Slægt, for hvilken jeg 
foreslaaer Navnet: Protopithecus, saavelsom for Arten, efter Landet, hvor 
denne Families første Repræsentant gjensaae Dagens Lys: P. brasiliensis. 
Jer kan ved denne Leilighed ikke undlade at omtale et Sagn, 
jeg har fundet udbredt over en betydelig Strækning af det indre Höiland, 
navnlig i den nordlige og vestlige Deel af Provindsen S. Paul, samt i 
Sertäoen af St. Franeiscofloden. 
Ifölge dette Sagn opholder sig endnu i vore Dage i hine Egne 
et stort Dyr af Abernes Familie, som Indianerne, fra hvem Sagnet ned- 
stammer, tillægge Navnet Caypore a: Skovens Beboer. Cayporen er 
af menneskelig Störrelse, over hele Kroppen, og tildeels i Ansigtet, 
bedækket med meget lange kröllede Haar. Dens Farve er bruun, paa 
Maven, umiddelbart over Navlen, afbrudt af en hvid Plet. Den klattrer: 
med Behændighed i Træerne, men opholder sig som oftest paa Jorden, 
hvor den gaaer opret som et Menneske, I sin Ungdom er den et fromt 
og fredeligt Dyr, der lever af Frugter; dens Tænder ere skabte som 
Menneskets; men med den tiltagende Alder bliver den rovbegjerlig og 
blodtörstig; den gaaer da paa Jagt efter Fugle og smaa Pattedyr; uhyre 
Hugtænder stikke frem af Munden, og den bliver da farlig selv for 
Mennesket. Dens Pels er overalt uigjennemtrængelig for Skud, undtagen 
paa den hvide Plet paa Bugen. Indvaanerne frygte dette Dyr, og skye 
de Steder, hvor det opholder sig, og disse råbe sig ved dette Dyrs charak- 
teristiske Fodspor; thi Cayporen har — saa tilföier Sagnet — Foden ei 
dannet som Menneskets; den ender sig for og bagtil med en Hell, saa at 
man ei kan see i hvad Retning Dyret har gaaet. 
Man erkjender let i flere af Trækkene af dette mystiske Dyrs 
