316 
Rygvær give for meget efter, hvorved altsaa Vandet maa presses hen til 
Sækkens Udmunding. 
Saasnart Aandemusklernes Sammentrækning holder inde, maae de 
træde tilbage i deres forrige Stilling. Men dette maa hos Salperne endog 
skee paa en ganske anden kraftig Maade, end hos andre, navnlig end hos 
de héiere Dyr kan vere Tilfældet. 
Salpernes Muskler ere nemlig i Henseende til deres physiske Egen- 
skaber saare forskjellige fra hôiere Dyrs. De ere endog paa Spiritus- 
exemplarerne, ja endnu efter at være aldeles afskaarne fra deres Forbin- 
delse med andre Dele, saa spændige, at de altid springe tilbage til den 
dem egne stærkt böiede Form, der bedre vil fattes ved de (Fig. 1, 2, 5, 
4 og 7) givne Afbildninger end ved en Beskrivelse. Skjöndt ikke udeel- 
agtige i den Blödhed, der udmærker de organiske Dele i Almindelighed, 
kunne de dog i deres Form og ved deres Spændighed overmaade godt 
sammenlignes med Springfjedre. Ifölge heraf er det üiensynligt, at 
Aandesækken ikke ålene sammensnöres under Udaandingen ved disse 
Musklers Contractilitet, men ogsaa udvides under Indaandingen ved de 
samme Musklers Elasticitet. 
Saaledes synes Respirationsmechanismen at være tilfredsstillende 
forklaret med Hensyn til Aandesækken; men det staaer endnu tilbage at 
foklare Skallens Forhold derved. Det er vist, at saafremt de seröse 
Sække ere ganske aflukkede, saa maa Skallen fülge med ved Aande- 
sekkens Sammenklemning, da Trykket udvendigfra naturligviis ikke kan 
tilstede at et lufttomt Rum dannes imellem dem. Seer man hen til Skallens 
Stivhed, især paa dens faste Hjörner (Fig. 7—hhhh), saa kan man neppe 
antage, at Skallen giver mere efter, end netop langs sine tyndere Side- 
vegge mellem Hjörnerne. Men det er kun i den Forudsætning, at de 
sröese Sække ere fuldkommen afsluttede, at overhovedet Skallen vil give 
efter for den indenfor sig sammentrekkende Aandeswk. Og denne For- 
udsætning er ikke ganske sikker. Hos S. zonaria er det endog vist, at 
