372 
derunder finde Sted, nogenlunde kunne beregnes. De maae fårst og 
fremmest bestaae deri, at de til Fosterlivet hörende Organer svinde bort — 
altsaa at Rôret forsvinder. 
Naar Röret forsvinder, blive Fostrene löste fra det Baand, der 
meest kraftigen bandt dem sammen. Bindestrengene tillade nemlig en 
temmelig fri Bevægelse mellem Salpefostrene indbyrdes. Af Fig. 50 vil 
man see, at denne Forening ved Bindestrengene alene i Eet og Alt kan 
sammenlignes med den saakaldte “Storkesnabel”. Det er Råret, der 
holder denne Storkesnabel sammentrukket; ved dets Bristning kan den 
strækkes ud eller trækkes ind meer eller mindre, uden at Strengene derved 
overrives. 
Men selve Bindestrengene ere Foetusorganer, der ere bestemte til 
at forsvinde hos det voxne Dyr. Denne Forsvinden kan man tænke sig 
skee paa to Maader, enten nemlig derved, at de krybe meer og meer ind 
i Længden og i Breden, eller derved at de rives itu og en tidlang hænge 
som betydningslåse Strenge ved hvert af de unge Dyr især. Det er over- 
maade sandsynligt, at deres Forsvinden skeer paa begge Maader, og det 
turde ikke være uhensigtsmæssigt at betragte den fra dette dobbelte 
Synspunkt. 
At Bindestrengene efter Fosterkjedens Fødsel krybe ind især i 
Breden turde i og for sig være sandsynligt, som den sædvanlige Maade, 
hvorpaa en strengformig Deel svinder, der ikke længere bruges; men 
ogsaa deres Svinden i Længderetningen er overhovedet meget sand- 
synlig, og bliver det end mere i dette Tilfælde. Fålgen af Bindestrengenes 
Forkortelse maa nemlig nüdvendigviis være, at hvert Foster (f. Ex. Fig. 
50—B) trækkes med sin överste Ende (e) (hvorpaa Indgangsaabningen 
findes) ned mod Midten af den ene Gjenbos (C) Rygflade, hvor den 
stüder mod den ene Nabos nederste Ende (hvorpaa Udgangsaabningen), 
med sin nederste Ende derimod trækkes sammen med den anden Nabos över- 
ste Ende op mod Midten af den anden Gjenbos Ryg. (See Fig. 50, hvorpaa 
