33 



Føret tillod det; vi vidste jo ikke, iivorlænge Veiret vilde holde 

 sig, og nu, da det kun gjaldt om at komme hjem, ønskede vi 

 at faae Ende paa det saa hurtigt som muligt. Foret holdt sig 

 betydelig længere hernede i de lavere Høider nærmere Land end 

 oppe i de større Høider. Sneen var mere fast som almindelig 

 Tøsne, og det var tydeligt, at Solstraalernes mere direkte Paa- 

 virkning i de høiere liggende Egne med den lette Luft var be- 

 tydelig større end hernede. Lige til Kl. 11 om Formiddagen 

 kunde, vi gaa uden Snesko ; efter den Tid blev Føret ganske 

 vist tungt, men da vi snart kom ind paa mere snefri Is, spil- 

 lede det ikke saa stor en Rolle. Det havde været min Agt at 

 søge Egnen omkring vor 2den Teltplads og saa derfra söge 

 hjem ad samme Vei, som fulgtes under Udreisen. Ved en ringe 

 Feil i vort Bestik kom vi imidlertid noget vestligere, og skjøndt 

 det ikke var meget, var det dog tilstrækkeligt til at føre os ind 

 paa langt vanskeligere Is , end vi havde mødt paa Udreisen. 

 Det Fjeld, vi havde besteget, forinden vi tiltraadte Reisen, an- 

 saae vi imidlertid for en sikker Veileder, og da vi havde faaet 

 det isigte, styrede vi mod Land i Haab om eflerhaanden at 

 kjende Isen igjen, saaledes at vi kunde naae Land paa samme 

 Sted, som hvor vi vare gaaede ud. \i bleve imidlertid sørgeligt 

 skuffede og fik ret at føle, hvor vanskeligt det er at finde sig 

 tilrette i slige Omgivelser, hvor man ingen Oversigt kan faae 

 over Forholdene. Trods al anvendt Opmærksomhed styrede vi 

 nemlig mod Land 1 Kvartmil for vestligt, og denne Kvartmil 

 kom til at koste os mange Anstrengelser. Isens Overfladefor- 

 hold blev nemlig værre og værre, jo nærmere vi kom Land; en 

 meget stærk Heldning i Forbindelse med et Spaltesystem med 

 Revner i 2 Retninger — lodret paa Laud og parrallel med 

 Laud (se Tavle V) — delte Isen i lutter toppede smaa Øer 

 med mellemliggende dybe Kløfter. Da vor Route gik temmelig 

 nær langs med Land, altsaa tvers paa Heldningens Retning, var 

 det næsten ikke muligt at styre Slæderne, som hvert Oieblik 



truede med at styrte ned i Afgrundene. Med Alpetouget imellem 

 XVI. 3 



