34 



os kæmpede vi os frem fra O til mod Ost, indtil vi endelig 

 naaede den i Isen fremskydende Pynt «a» ise Tavle V) af Kyst- 

 landet. Klokken var da 3 om Eftermiddagen; efter 15 Timers 

 uafbrndt Arbeide folte vi mest Lyst til at kaste os ned i den 

 bløde Lyng og hvile ud; en lille rislende Landelv gjorde sit til 

 at friste os, men Lysten til paa engang at være færdige med 

 dette Ørkenliv vandt dog Seier. Efter at have overseet For- 

 holdene og opdaget, at vi endnu skiltes fra vort Udgangspunkt 

 af et af Elve og Kløfter gjennemfuret Isparti Ost for os., be- 

 sluttede vi at tage fat igjen og gjore Ende paa Sagen med det 

 samme. Vor Standplads laa betydeligt højere end dette Parti, 

 der skraanede ned mod Syd som en Tunge og endte i en Sø. 

 Seet i Fugleperspektiv saae denne hvælvede Flade med hele sin 

 regelmæssige Inddeling ud, som om den var afstreget ved Kunst 

 — ja Inddelingen var saa regelmæssig, at den mindede om et 

 Skakbrædt. 



Efter en god Times Arbeide naaede vi over denne sidste 

 Hindring og ankom til vort udgangspunkt, hvor vi strax sloge 

 Telt. Kun den, der har levet paa Indlandsisen, kan forstaae, 

 hvilken Xydelse det var for os atter at føle os paa Landjorden, 

 og med hvilken Følelse af Velvære vi krøb i Poserne om Af- 

 tenen for at sove en hel Xat efter at have spist saa meget, vi 

 lystede. 



Den næste Morgen opdagede Petersen Mennesker i det 

 Fjerne, og snart efter havde vi hele Baadebesætningen hos os. 

 Vor Styrer havde allerede i nogle Dage været ængstelig for os 

 og var derfor jevnligt gaaet tilfjelds for at see ind over Isen 

 efter os ; han havde da tidligt om Morgenen opdaget det lille 

 røde Telt oppe ved Isranden. 



For sidste Gang lastede vi saa Slæderne, og over Indlands- 

 isen naaede vi den lille Fjeldryg, som begrændser Sermitsialik 

 Isbræ mod Vest. Her søgte vi ind paa Land, og efter nogle 

 Timers Arbeide naaede vi Teltpladsen vea Fjorden. 



Endnu samme Aften reiste vi til Kagsimiut for at gjore 



