[89] FÖRYNGRINGSFÖRSÖK I NORRLAND 89 



anses ganska onödigt, att föryngringsförsök programenligt anlagts av norr- 

 landsavdelningen å flera lättföryngrade skogstyper som t. ex. den mossrika tall- 

 skogen och den mossrika granskogen. För dessa kunna nämligen användas 

 samma skogsodlingsmetoder, som sedan länge prövats vara riktiga för södra 

 Norrland och Bergslagen. 



Att ytterligare utvidga norrlandsavdelningens försök på sådana skogstyper 

 kan i varje fall nu ej anses nödvändigt. På en del mera svårföryngrade mar- 

 ker torde dock de redan anlagda försöken tarva en viss komplettering, varjämte 

 skogsodlingsförsök synas mig böra komma till stånd även å sådana svårför- 

 yngrade marktyper, varåt i tidigare program ägnats mindre uppmärksamhet. 

 Frågan gäller blott på vad sätt sådan komplettering bör ske och den lämpligaste 

 organisationen härför. 



Skogsodlingsförsök böra ej skötas genom ambulatorisk verksamhet. 



Innan jag närmare ingår härpå, vill jag principiellt framhålla, att skogs- 

 odlingsförsök — såväl sådder som planteringar — föga lämpa sig för, vad jag 

 skulle vilja kalla, ambulatorisk försöksverksamhet. De utföras bäst och på 

 lämpligaste tid vid fasta försöksstationer uti skogarna, där under försöks- 

 anstalten sorterande personal kan utföra dem med trånat arbetsfolk och på 

 den lämpligaste tidpunkten. Här kunna de också oftare övervakas med hän- 

 syn till skador m. m., och resultaten kunna sammanställas med observationer 

 från å platsen befintliga meteorologiska stationer. Erfarenheten från skogs- 

 avdelningens skogsodlingar och — jag tror även från norrlandsavdelningens 

 — bestyrker denna min uppfattning. Däremot kunna försök för erhållande 

 av naturlig föryngring liksom gallringsförsök från försöksteknisk synpunkt 

 utan större olägenhet förläggas spridda i lämpligaste bestånd, var de än be- 

 finna sig, ehuru det av kostnadsskäl (för att minska rese- och hantlangnings- 

 kostnaderna) kan vara lämpligt, att även dessa koncentreras så mycket som 

 möjligt och då helst till särskilda försöksparker, där de även kunna oftare 

 övervakas, varigenom nödiga revisioner bli verkställda på rätt år — nu in- 

 träffar det med de spridda ytorna ej så sällan, att revisionen blir utförd 

 antingen något år för tidigt eller (oftare) något år för sent. 



När styrelsen hos Kungl. Maj:t avstyrkt försöksledarens förslag om anläg- 

 gande av nya försök i större omfattning, så har det enligt protokollet av den 

 17 september 1920 skett på de skäl, att de föreslagna utvidgningarna, i den 

 mån de icke lämpligen borde direkt övertagas till utredning på hittills använt 

 arbetssätt av försöksanstaltens skogsavdelning skulle bliva föremål för be- 

 handling å de försöksparker, som redan äro anordnade eller under de allra 

 närmaste åren komma att anordnas i Norrland. 



Till en början vill jag söka utreda, huruvida en komplettering av under- 

 sökningarna kan ske på sätt styrelsen anfört, eller om det är nödvändigt 

 välja den dyrare organisationen, som föreslagits av försöksledaren. Vad då 

 först gäller de spridda skogsodlingsförsöken, anser jag att skogsavdelningen 

 med sin nuvarande personal ej kan åtaga sig anläggande av nya sådana i nå- 

 gon större omfattning. Härför skulle ovillkorligen krävas personalökning. 

 Men — som jag här nedan skall visa — torde ej så många spridda kulturför- 

 sök behöva utföras med undantag av dem som tarvas inom fjällskogarna. Å 

 försöksparkerna kan däremot skogsavdelningen även med nuvarande personal 



