1 1 2 SKOGSFÖRSÖKSANSTALTEN [112] 



emot ganska klart. Först är det väl ej så alldeles givet, att det ej, under 

 nuvarande statsfinansiella läge och sedan skogsförsöksanstaltens budget och 

 personal kort förut blivit ökade, skulle kunna medföra vissa svårigheter och 

 risker att söka hos regering och riksdag få igenom ytterligare en ny tjänst av 

 så pass hög lönegrad som revirförvaltare. Det torde vara lättare att bibehålla 

 en tjänst, som redan finnes och angående vars behövlighet redan 1916 års 

 riksdag fått taga ställning. 



Även om emellertid nyssnämnda omläggning kunde anses tryggad, i och 

 med att styrelsen enhälligt ginge in för denna plan, så synes mig i alla händelser 

 risk föreligga, att kontinuiteten i specialundersökningarna rörande norrlands- 

 skogarnas föryngring bleve rubbad genom en dylik omläggning, som ju också 

 kunde tänkas medföra personalskifte. 



Vi få nämligen ihågkomma att en extra tjänst av revirförvaltares lönegrad, 

 o:e, löneklass 19 och i lönegrupp G, allt enligt Kungl. Maj:ts avlöningsregle- 

 mente den 22 juni 1920, till följd av det lägre dyrtidstillägg, som utgår till 

 tjänstemännen vid domänverket, åtminstone f. n. skulle giva sin innehavare en 

 mindre slutlön än den, som försöksledaren åtnjuter. Härtill kommer att »jäg- 

 mästaren i skogsförsöksanstalten» möjligen blott skulle få resa efter samma 

 klass i resereglementet som assistenterna, under det att försöksledaren rest 

 efter samma som de ordinarie avdelningsföreståndarna. Under det att försöks- 

 ledaretjänsten vid sitt tillblivande var väsentligt bättre avlönad än en ordinarie 

 revir förvaltares, och detta på skäl, som styrelsen själv framfört och som ännu 

 alltjämt synas plausibla, samt hans ställning inom skogsförsöksanstalten förhål- 

 landevis självständig, såsom varande i väsentligt avseende jämnställd med de 

 ordinarie avdelningsföreståndarna, skulle den nya jägmästaren få en rent under- 

 ordnad ställning mellan dessa (och kanske också professorn-matematikern) samt 

 assistenterna. Det är alltså ingalunda lika lockande för en ordinarie jägmästare 

 att söka den föreslagna extra tjänsten, som det var att söka försöksledare- 

 tjänsten, och skulle försöksledaren övergå till den förra, skulle detta för honom 

 innebära en faktisk degradering. Dessa förhållanden bleve desto mera känn- 

 bara och iögonfallande, om kanske samtidigt lönestandarden för de övriga 

 tjänstemanen bleve väsentligt höjd. Efter en sådan förhöjning över lag för 

 alla utom försöksledaren-jägmästaren, skulle dennes ställning bliva förhållande- 

 vis betydligt underlägsen den nuvarande, liksom ju också hans tjänst i reali- 

 teten bleve den av assistent åt föreståndaren på skogsavdelningen. 



När enligt mitt förmenande inga som helst hållbara skäl tala för att en dylik- 

 omläggning redan 1923 skulle vara behövlig, får jag därför avstyrka densamma 

 och i stället tillstyrka, att försöksledaretjänsten bibehålles samt att innehavaren 

 därav får slutföra de en gång påbörjade arbetsuppgifterna. 



Jag kan i detta sammanhang ej underlåta att framhålla, att det förefaller 

 mig, som om professor Schotte överhuvudtaget ej skulle fästa behörig vikt 

 vid att skogsförsöksanstaltens båda skogliga avdelningar verkligen tillförsäkras 

 jämväl skogligt bildade personer av den kapacitet, att de kunna bearbeta det 

 allt väldigare anhopade materialet. Sedan enligt professor Schottes plan skogs- 

 och norrlandsavdelningen eventuellt blivit sammanslagna, skulle sålunda — 

 frånsett matematikern, som väl endast skulle biträda med den så att säga rent 

 matematik-tekniska sidan av utredningarna, — endast 3 personer finnas, skic- 

 kade till självständigt skogsvetenskapligt arbete, mot en stadigvarande under- 

 ordnad personal av flerdubbelt större antal personer. Jag tror icke, att 



