140 LARS-GUNNAR ROMELL [16] 



produktion stiga genomgående både med ökad temperatur och fuktighet, 

 inom vissa gränser. De temperaturkurvor man finner i laboratorieförsök 

 äro typiska biologiska kurvor med ett optimum (jfr FÖDOR 1882, De- 

 HÉRAIN & DEMOUSSY i 896) eller åtminstone med långsammare stigning 

 uppåt vid något övernormala temperaturer (J. MÖLLER 1878). Beträf- 

 fande fuktigheten observerade MÖLLER, att kolsyreproduktionen hos ett 

 torrt jordprov efter ordentlig fuktning steg till en betydlig höjd, men 

 endast för tre dagar, för att sedan åter sjunka, och det finns uppgifter 

 om optimumvärden med avseende på fuktigheten för i jord kultiverade 

 markorganismer (WAKSMAN & COOK 1 9 16) såväl som för naturliga jord- 

 prov (DehéRAIN & DemOTSSY). Orsaken härtill får sökas i vattnets 

 indirekta inverkan på oxidationen och organismernas trivsel genom dess 

 inverkan på genomluftningen, varom blir tal nedan. Med halten av orga- 

 niska ämnen, lämpliga till föda åt markorganismerna, stiger syreförbruk- 

 ning och kolsyreproduktion, så länge det är fråga om jämförbara jordar. 



I naturen, där temperatur och fuktighet ofta variera samtidigt i mot- 

 verkande riktningar, är än den ena, än den andra faktorn begränsande 

 (YVOLLNY 1.882), och obsen erade årsmaxima av kolsyrehalt eller syredefi- 

 cit äro att uppfatta som optimumpunkter för de syreförbrukande proces- 

 serna, orsakade av samspelet mellan de båda faktorerna. Man förstår då 

 lätt, att t. ex. maximum av kolsyra i jorden kan falla på olika årstider under 

 olika klimatiska förhållanden. I Miinchen (PETTENKOFER, WOLFFHCGEL) 

 infaller detta maximum med stor regelbundenhet i juli; här synes värmen 

 vara den begränsande faktorn. I Calcutta (LEWIS & CUNNINGHAM), 

 där temperaturen i det tropiska klimatet är mycket jämn året runt, 

 inträder kolsyremaximum på 3 fots djup samtidigt med de starka regnen 

 och på 6 fots djup varierar kolsyrehalten parallellt med grundvatten- 

 ståndet. Vid Pusa lantbruksstation i brittiska Indien har man funnit 

 maximum under månaderna juli — oktober och satt det i samband med 

 nederbörd och grund vattenstånd (SEN 1920). (Jämför även nedan om 

 vattnets nedsättande inverkan på markluftningen; att effekten i detta 

 fall åtminstone ej uteslutande beror härpå synes framgå därav att även 

 nitrifikationen i marken har ett maximum strax efter det första starka 

 monsunregnet, se LEATHER 1915 p. 117)- I England slutligen ha 

 RUSSELL & Appleyard funnit att syredeficitet och kolsyrehalten under 

 halvåret november — maj följa marktemperaturen, under halvåret maj — 

 november nederbördsmängden. 



Att årsvariationen i markluftens sammansättning åtminstone i huvud- 

 sak är att uppfatta som orsakad av en motsvarande period i markorga- 

 nismernas aktivitet torde vara säkert. Vad de hastiga variationerna 

 däremot beträffar, anser både FÖDOR, som grundligast, och RUSSELL & 



