[25] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 149 



sfärens viktigaste kolsyrekälla är de lösa jordlagren, närmare bestämt de 

 biologiska oxidationsprocesser, som där försiggå. RUSSELL & APPLEVARD 

 (19 1 5) påpeka den parallella gången av kolsyrevärdena i deras mark- 

 luftanalyser och i LETTS & BLAKES (1900) luftanalyser: ökning mars- 

 maj, minskning maj — augusti, ökning oktober — januari. 



På sista tiden ha flere jordbruksforskare kommit till den åsikten, att 

 marken spelar en stor roll som kolsyreleverantör åt de gröna växterna, 

 och man har gjort ordet kolsyregödsling. En av kolsyregödslingens 

 förespråkare, REINAU (1920), kommer efter en vidlyftig diskussion av 

 föreliggande fakta — bl. a. den anmärkningsvärda, av flere forskare 

 (t. ex. Födor 1 88 1 — 1882, Armstroxg 1880, i Sverige Selander 1888) 

 konstaterade dygnsperiodiciteten i atmosfärens kolsyrehalt med minimum 

 om dagen, maximum om natten — till den slutsatsen, att den aktuella kol- 

 syrehalten i luften i varje ögonblick är uttryck för en rörlig jämvikt mellan 

 tvä antagonistiska processer, de icke gröna organismernas, alltså speciellt 

 jordens, produktion och de gröna växternas förbrukning av kolsyra. Enligt 

 denna uppfattning skulle alltså den överslagsberäkning, som vi ovan gjorde 

 med utgångspnnkt från WOLLNVS försök, äga en högst generell giltighet. 



Syretransporten. Vi ha i ovanstående resonnemang hela tiden hållit 

 oss till utbytet av kolsyra mellan mark och luft. Det har skett endast 

 därför, att kolsyran är så mycket lättare att få några hållpunkter på än 

 syret. Det senare utgör ju drygt en femtedel av atmosfären, och ett 

 tillskott eller en minskning därav måste därför vara mycket betydande 

 för att kunna märkas. Helt annorlunda ligger saken med avseende 

 på kolsyran, som förekommer i luften i genomsnitt endast i en kon- 

 centration av 0,03 volymprocent. Den genomgående underförstådda 

 tanken i hela mitt resonemang har emellertid varit att man kan an- 

 vända kolsyran som en indikator på gasutbytet överhuvud, och att man 

 utan vidare har rätt att sluta att gasutbytet för syrets del sker på samma 

 sätt och i stort med minst samma intensitet som för kolsyrans. Kolsyran 

 i jorden alstras av allt att döma i huvudsak genom organismers and- 

 ning, vilken med undantag för anaeroberna för det mesta visar en »re- 

 spirationskvot» eller »respirationskoefficient» C0 2 : 2 ungefär =1 eller 

 därunder, d. v. s. det förbrukas i allmänhet minst lika mycket syre 

 som det produceras kolsyra. Det måste alltså kunna komma ned syre i 

 jorden med minst ungefär samma fart som det avgår kolsyra därur. Fysi- 

 kaliskt äro ju även de båda gaserna så pass lika, att man ej har anled- 

 ning anta annat än att där kolsyran kan passera med den hastighet 

 som den visats göra, där bör syret ej behöva komma på efterkälken. 



Slutsatser. Man torde efter allt det anförda ha rättighet att anta, 

 att det normala förhållandet är ett synnerligen livligt gasut- 



