[89] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 163 



5" — 7" av krukorna, under det kontrollerna visade förekomst av rötter 

 ned till krukornas botten (1' 6"). Likartat, fast mindre markerat, var 

 förhållandet med sallat och rädisor. Bönorna däremot {PJiaseolus vul- 

 garis) hade även i kolsyrekrukorna sänt rötter ända ned i bottnen, de 

 voro rent av kraftigast och bäst utbildade i 8-timmarskulturerna (jfr 

 BOHMS resultat med Phaseolus ovan tab. X; ser märkvärdigt motsägande 

 ut!) och växte i de ständigt C0 9 -behandlade krukorna ända intill de 

 öppningar i bottnen, genom vilka gasen inleddes. De koncentrationer, 

 som rådde i krukorna på olika djup äro ej angivna; efter uppgifterna 

 om dimensioner och kolsyredosering kan skattningsvis beräknas, att kon- 

 centrationen i heldygnskrukorna på 5" djup, där de känsligaste växter- 

 nas rötter upphörde, var 10%; i bottnen bör den ha överstigit 30%. 



En hel del av CANNONS, FREES och LlVINGSTONS resultat framgå 

 redan av tabellerna ovan. Förutom Coleus var även Heliotropium peru- 

 vianum ganska känslig för syrebrist (LiviNGSTON & Free 1916, 191 7). 

 Nerium oleander å andra sidan närmade sig betydligt mera den under- 

 sökta Sa/ix-arten. En skadlig inverkan av ren kvävgas omkring rötterna 

 märktes först efter 26 dagar (Canxon & Free 1917). Skillnader mellan 

 de båda särskilt flitigt jämförande undersökta Prosopis velutina och 

 Opuntia versicolor visade sig även däri, att rottillväxten i luft återupp- 

 togs hastigare hos den förra än hos den senare, sedan den hämmats 

 genom kolsyra (Cannon 1916). Senare har ett större antal växter upp- 

 tagits till jämförelse, varvid det t. ex. visat sig, att en ren kvävgas- 

 atmosfär kring rötterna hämmar skottillväxten högst betydligt olika 

 för olika växter. Hos luktärt nedsattes den till hälften i ett dygnslångt 

 försök, hos en potatishybrid stoppade tillväxten genast eller gick ned 

 till exempelvis 3 /io. Skott av tomat fortsatte att växa, fast med avta- 

 gande hastighet, i 4 dagar, och en Ipomcea-cixt slutligen visade i ett 2 

 dygn långt försök endast obetydlig hämning av skottväxten. (CäNNON 

 1919 a.) 



Bergman (1920) har demonstrerat, att mesofila kulturväxter ej tåla 

 vid fullständigt vattendränkt jord, vilket däremot Cyperns alternifolius, 

 Ranunculus abortivus och sceleratus samt Sagittaria visade sig göra. 

 Ranunculusarterna växte till och med bättre i vattendränkt än i fuktig 

 mark (3 månaders försök). De växter, som ledo av vattendränkningen, 

 kunde räddas till livet genom konstgjord luftning. Efter en tid hade 

 de bildat nya rötter nära ytan och kunde nu reda sig själva även utan 

 särskild luftning. 



Frön av landväxter gro i allmänhet dåligt eller ej alls under ett t. ex. 

 decimetertjockt vattenskikt, såvida detta ej genomluftas med konst (KRAUS 

 i 901). För frön av Alismacéer ger däremot 5 — 12 cm djupt vatten 



