166 I .ARS-GUNNAR ROMELL [92] 



och särskilt vill det synas som temperaturen varit en felkälla, svår att 

 komma från. DAYS (1906; CLEMEXTS p. 19) resultat förefalla ganska 

 negativa. Daglig konstgjord luftning under vegetationsperioden åstad- 

 kom endast i ett fall tydligt utslag, och i detta fall visade sig även 

 avkomman av de snabbväxande (alltså luftade) plantorna nästa år ge 

 lika mycket större avkastning som den skillnad som tillskrevs luftningen ; 

 det måste alltså vara något fel med dessa försök. 



Att rötter med normalt syrebehov måste kunna lida av syrehunger i 

 vattenkulturer, även om kulturvätskan står i beröring med luften, inses 

 lätt, om man tänker på dels att vatten i beröring med luft vid vanlig 

 temperatur löser endast omkring 7 cm' syre av normaltryck per liter, 

 dels att diffusionskoefficienten i vatten är ungefär 1/10000 av den i 

 luft. Förrådet av syre i en viss volym vatten är alltså endast 1/30 av 

 det i samma mängd luft, men framförallt är tillförseln oerhört mycket 

 långsammare, om vätskan är stillastående. Att växter sådana som våra 

 sädesslag dock verkligen kunna fås att växa nödtorfiigt i vattenkultur 

 visar att även deras rötter dock i nödfall kunna reda sig med en ytter- 

 ligt nedsatt syretillförsel. 



Ar vätskan i livlig rörelse, ställer sig saken helt annorlunda. Om 

 t. ex. rötterna ständigt omspolas av friskt vatten i diffusionsjämvikt 

 med luften, så att halten av syre i vattnet närmast rötterna hela tiden 

 ligger vid 7 cm 3 pr liter, sä är syretillförseln till rötterna lika god som 

 om de växte i en fuktig kammare med atmosfärisk luft. Ty det är 

 dock till sist i löst form som syret måste passera in i och genom cel- 

 lerna, och även i luft kan koncentrationen i det ytligaste skiktet av 

 roten (gränsskiktet mot luften) ej nå högre värden än det nämnda. 



Kronisk inverkan av gasutbytets strypning. Man har iakttagit, att 

 kulturvätskan i vattenkulturer med tiden blir giftig. Detta visar sig t. ex., 

 om man odlar flera generationer av ärtgroddar i samma portion vatten. 

 Dylika försök ha utförts t. ex. av MOLLIARD (1915), som synes arbetat 

 mycket noggrant och använde särskilt destillerat vatten och aseptiska för- 

 siktighetsmått. Den andra generationen rötter uppnådde i dessa försök 

 på samma tid endast halva längden mot den första, och med flere för- 

 kulturer blev nedsättningen ännu större. Effekten kunde ej vara orsakad 

 direkt av kolsyreansamling eller syrebrist, ty luftning, evakuering och 

 C0 2 -mättning av vattnet mellan två ärtgenerationer inverkade ej nämn- 

 värt på resultatet. Det måste alltså vara fråga om giftämnen, som av- 

 söndras av rötterna. 



De erfarenheter man gjort angående nyttan av ofta ombytt närings- 

 lösning i vattenkulturer förklaras väl delvis direkt genom den minskade 

 genomsnittliga syrebristen i vattnet, dels genom bortskaffandet av toxiner. 



