[115] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 189 



jordluft från det avsedda djupet. Albert finner det svårt att konstru- 

 era provtagningsborret så att man kan vara säker att ej atmosfärisk luft 

 vid sugningen tränger ner mellan borret och jorden, kommer med i pro- 

 vet och förrycker resultatet. LAU använde för att vara säker en tät- 

 ningsanordning, bestående av en glasplatta, genomborrad av ett hål med 

 en gummipropp, vilken tätade mot jordsonden. Jag arbetade i början 

 liksom LAU med tätning kring sonden, vilken åstadkoms helt enkelt 

 så att jag drev ner denna genom en tunn lergröt av lämplig konsistens. 

 Senare fann jag att denna tätning var fullständigt onödig. 



På professor HESSELMANS förslag undersökte jag nämligen tätningen 

 under olika förhållanden på följande sätt. En rymlig tom konservburk 

 av plåt utan lock trycktes under vridning mot marken med öppningen 

 nedåt så att kanten skar ned något och tätade mot jorden. Därefter 

 nedstacks jordsonden genom ett motsvarande hål i burkens botten och 

 neddrevs i jorden till ett visst djup. Inuti burken utvecklades därpå 

 svavelväte medels svaveljärn och syra. Sedan gasutvecklingen pågått 

 en stund aspirerades genom borret på vanligt sätt markluft, vilken prö- 

 vades på svavelväte därigenom att den fick stryka i långsam ström 

 genom ett rör med i blyättika dränkt filtrerpapper. Resultatet meddelas 

 i tab. XII (se nästa sida). 



Det enda fall då svärtning inträdde var vid sugning i själva mosslag- 

 ret i en svällande Sphagnum-Russo?i>ii-X.uva, som var så lös, att stål- 

 sonden knappt kunde fås att stå upprätt utan stöd. Dock inträdde ej 

 heller här den ringaste svärtning vid sugning av 60 cc med gasometern, 

 utan först då jag, förvånad över detta resultat, fortsatte sugningen med 

 munnen. Sedan jag på detta sätt sugit ett par fulla andetag (alltså 

 några liter) började gasen lukta H 2 S, röret med blyättikpapper koppla- 

 des ånyo till och visade nu ögonblicklig svärtning. 



Detta resultat visar på ett slående sätt nyttan av att ta små luftprov 

 för att vara säker att få oblandad jordluft från det avsedda djupet, men 

 det framgår även med full tydlighet att ingen fara för läckning uppifrån 

 med den av mig använda enkla apparaturen föreligger, om detta försik- 

 tighetsmått iakttages, detta även utan särskilda tätningsanordningar. 

 Detta resultat överensstämmer med SchlöSINGS, Mangins och Russells 

 & APPLEYARDS erfarenheter; dessa ha även använt relativt små prov- 

 volymer. 



Definition av djupet. Emellertid kan man ej utan vidare av de an- 

 förda försöken sluta, att man tryggt kan gå upp till så stora provvo- 

 lymer som 60 cc. Man måste nämligen ej blott undvika inblandning 

 av atmosfärisk luft uppifrån, utan även se till att man ej får med jord- 

 luft från andra djup än det avsedda. 60 cc jordluft motsvarar med 10 



