198 LARS-GUNNAR ROMELL [124] 



Den andra typen, där alltså ändringen frän ett visst djup nedåt är 

 till och med hastigare än närmare ytan, har jag påträffat i marker, där 

 jorden inom det undersökta djupområdet är avsevärt våtare nedåt. Att 

 kurvan just i dylika marker är mindre flack och till och med kan kröka 

 uppåt, står även det i full överensstämmelse med vad ovan sagts kap. 8. 

 Kurvan måste som där framhållet i varje punkt bli så många gånger 

 brantare, som lufthalten är nedsatt på grund av vattnet. För att kurvan 

 — i det stationära tillståndet — mellan två olika nivåer överhuvud skall 

 ha en lutning fordras emellertid, att aktivitet ännu härskar på större 

 djup än den översta av dessa nivåer, alltså i de anförda exemplen 

 under 15 resp. 30 cm. I själva verket är det just i på djupet humus- 

 rika marker som jag påträffat denna typ, i ljungmarker med långt ned 

 smutsig blekjord och i alkärr. Det första av de anförda exemplen avser 

 dock ej dylik mark, utan mossrik granskog, visserligen en fläck med 

 något försumpad profil. 



Nu får man ej hårdraga dylika resonemang och fordra en matematisk 

 överensstämmelse mellan en skematisk teori och verkligheten. Man 

 måste t. ex. tänka på, att så snart marken är så vattenhaltig, att den luft 

 som finns där är i form av bläsor, instängda på alla håll av vatten, så 

 bildar detta vatten med de instängda blåsorna ett system för sig, som 

 endast ytterst långsamt sätter sig i jämvikt med markluften ovanför. 

 Blåsornas sammansättning anger helt enkelt vattnets halt av olika gaser, 

 och detta vatten kan t. ex. vara grundvatten, kommet från ett annat 

 håll, och man kan därför i dylika mycket våta marker vänta det mest 

 regellösa förlopp av syrebristens eller kolsyrehaltens förändring med djupet. 



Kolsyrans förändring med djupet är i sådana marker ofta regellösare 

 än syrets. Som av de anförda exemplen framgår, kan stundom kolsyran 

 minska mot djupet, medan samtidigt syrebristen tilltar. Det är hela 

 tiden fråga om våta marker, och så ligger det nära till hands att antaga, 

 att kolsyran minskar därför att en allt större procent därav löses i det 

 allt rikligare vattnet. En annan möjlighet är att syreförbrukningen på 

 de större djupen till avsevärd del är en rent kemisk oxidation av humus- 

 ämnena, och att därvid mindre kolsyra än vanligt bildas. 



Det är klart, att man skall påträffa övergångar mellan de beskrivna 

 två typerna, t. ex. en gång av ändringen med djupet, som närmar sig 

 ett lineärt förlopp, Serier som visa dylika övergångsformer återfinnas 

 under B och C i tab. XIII. 



Den inbördes storleken av syrebrist och kolsyreöverskott. I tabel- 

 len är ej syrebristen uträknad, då det är en så enkel operation att sub- 

 trahera de angivna värdena från 21, att den utan vidare kan göras i 

 huvudet. Om man jämför värdena för syrebrist och kolsyrehalt ('= CO s - 



