[127] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 201 



kolsyrehalt, som jag hade väntat att få räkna åtminstone i ett par hela 

 procent, belöpte sig i samtliga analyser från juli — augusti 1920 endast 

 till tiondedelar. Undersökningarna i augusti 1921 förändrade ej denna 

 bild. Analyserna gåvo, som synes av tab. XIII A, i allmänhet värden 

 på syrehalten, som ej understego 20 % , och värden på kolsyrehalten av 

 några tiondedels procent. Detta för samtliga undersökta djup, d. v. s. 

 ned till 75 cm, alltså djupt ned i moränen. Nu togos dessa prov under 

 en våtperiod, och det är därför anledning anse dem snarast som maxi- 

 mivärden för punkterna i fråga. 



I väldränerad mark med rähumustäcke kan sålunda vattnet sjunka 

 undan så fort, att någon syrebrist att tala om ej inställer sig ens under 

 våtperioder. 



Några prov ha emellertid givit något större värden på syrebrist och 

 kolsyreöverskott. Dessa äro proven nr 115, 116, 117, 118, 119. Alla 

 dessa ha visat syrehalter under 20 % , i ett fall på 45 cm djup 16,3 % 

 (prov 119), och kolsyrehalter av bortemot eller över 1 %, upp till 1,6 % 

 (prov 117). Om man jämför anmärkningarna i tabellen, skall man finna 

 att samtliga dessa prov hänföra sig till punkter, där marken vid prov- 

 tagningen var så vattenrik, att vatten kom vid sugningen tillsammans 

 med provet. Vid tagningen av prov 119 (det syrefattigaste, med 16,3 X 

 syre), kom vid sugningen mest vatten och en mindre kvantitet luft. 

 Lokalt och tillfälligt kan alltså vattenhalten i marken under våtperioder 

 även i denna genomsnittligt torra, oförsumpade råhumusmark hålla sig 

 hög tillräckligt länge för att åstadkomma en syrebrist av några procent. 



Till jämförelse med de anförda siffrorna vill jag först hänvisa till ana- 

 lyserna 149 — 150, tab. XIII O, som härstamma från en åker med vacker 

 havre vid Kulbäckslidens gård och från ungefär samma tid som de an- 

 förda analyserna augusti 192 1 från granskogen å Kulbäckslidens för- 

 söksfält. Syrehalten var i de nämnda analyserna från havreåkern 19,6 % 

 å 15 och 45 cm djup, kolsyrehalten bortemot 1 % . Syrebristen och 

 kolsyrehalten voro alltså i dessa prov större än i majoriteten av proven 

 från granskogen. Härvid är att märka, att bägge proven voro torra, 

 syrebristen och kolsyrehalten voro alltså ej maximala. 



Till jämförelse med de anförda proven från granskogen med maximal 

 syrebrist och kolsyrehalt hänvisar jag till LAUS och RuSSELLS & Ar- 

 PLEYARDS siffror i tab. I. Den lägsta syrehalt, som de senare forskarna 

 funnit i ett gödslat vetefält, är 17,6 % på 15 cm djup, Laus lägsta siffra 

 är 16,0 % och härstammar från 60 cm djup i en åker på mossjord. De 

 maximala kolsyrehalterna äro 2,3 resp. 4,4 %. Även i välarbetad kul- 

 turjord uppträda alltså syrebristvärden och kolsyrehalter som tävla med 



