[135] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 209 



vid Långträsk, lokalbeskrivning 16. Syrehalten är en hårsmån lägre än 

 i de förra proven, mellan omkring 20 och 20 V2 %, och kolsyrehalten 

 varierar mellan 0,1 och 0,7 %. Luftningen är alltså i alla händelser 

 mycket god. Proven "togos under en tämligen våt period, men intet 

 vatten kom med proven. 



Undersökningarna i tallhedar ha alltså visat, att markluftningen även 

 under våtperioder är så god som man kan önska sig. Det hade 

 även enligt vår utredning över kap. 7 — 8 varit synnerligen överraskande, 

 om markluftningen varit skral i dessa särdeles torra sandmarker. De 

 faktiska resultaten av analyserna stämma däremot mycket bra med vad 

 man har att vänta sig enligt den givna utredningen. Att siffrorna för syre- 

 brist och kolsyrehalt i de flesta fall äro så exceptionellt låga får väl 

 sättas i samband med den efter allt att döma mycket långsamma om- 

 sättningen i dessa lågproduktiva marker. 



E. Ortstensmarker. 



GräBXER (1921, p. 213 — 214) anser ortstenens kända inverkan på 

 utbildningen av trädens rotsystem delvis som en markluftningsfråga. 

 Han har iakttagit, att rötterna böja av horisontalt, redan innan de 

 komma ned i ett ortstensskikt, som är så pass hårt, att det rent meka- 

 niskt borde kunna åstadkomma denna effekt, och han tror därför, att 

 ortstenen »för sin oxidation förbrukar nästan den sista resten av syre, 

 som kommer dit ned». Det hade med anledning därav sitt intresse 

 att undersöka hur stor syrehalten är i markluften i och under sk en hälla 

 och eräll . 



Undersökningarna avse dels en lokal med mäktig skenhälla vid Ro- 

 sinedal nära Vindeln i Västerbotten (se lokalbeskrivning 16 och TAMM 

 1920), dels en del av heden vid Fagerheden, vidare en lokal med syn- 

 nerligen mäktig skenhälla nära föregående (se karta och beskrivning hos 

 TAMM 1920, p. 217 — 22 1), ännu en liknande lokal i närheten och slut- 

 ligen morän med humuseräll under granskog å Roklidens försöksfält. 



Tagningen av proven måste, när det var fråga om riktig, hård sken- 

 hälla, göras på ett annat sätt än det vanliga. Jag gjorde så att jag 

 med hjälp av en hantlangare drev ner en stenborr till det önskade dju- 

 pet, varvid hela tiden arbetades i en tjock lervälling av lämplig konsi- 

 stens. När borren drogs upp, slöt sig genast lervällingen efter den, 



* Jag har tagit mig friheten använda de inhemska orden skenhälla och eräll tör ort- 

 sten. Jag använder orden alldeles som jag hört dem användas i Norrbotten, d. v. s. sken- 

 hälla = stenhård, eräll = lösare ortsten. Möjligen vore det lämpligt, om orden skola tagas 

 upp till allmänt bruk, att precisera betydelsen och t. ex. lata skenhälla betyda allokton 

 eräll autokton ortsten. 



15- Meddelanden frAn Statens Skogsförsöksanstalt. Haft. 19. 



