[147] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 221 



Kap. 15. Skogsekologisk diskussion av analysresultaten. 



Av vad som ovan anförts, särskilt i kap. 9, torde tillfyllest framgå, 

 hur svår en ekologisk tolkning av analyssiffrorna måste ställa sig. Till 

 de principiella svårigheter som framgå av framställningen i det citerade 

 kapitlet och som bero av vår brist på exakt och direkt kunskap om 

 den fysiologiska inverkan av olika värden av syrebrist och kolsyreöver- 

 skott i marken på skogsträdens och andra oss intresserande växters 

 livsfunktioner sällar sig det osäkerhetsmoment som ligger i siffermate- 

 rialets karaktär av blott stickprov (jfr kap. 1 1). Även om mina ana- 

 lyser representerade fullständiga årsserier och vore hur fullständiga som 

 helst med avseende på urvalet av de lokaler som de representera, så 

 kvarstode dock alltid den förstnämnda gruppen av svårigheter. Det 

 enda sättet att trots allt komma fram till några slutsatser är att använda 

 en jämförande indiciemetod. Detta är f. ö. hittills i praktiken i stort 

 sett ekologiens arbetssätt och kommer säkert av praktiska skäl åtmin- 

 stone en lång tid framåt att så förbliva, trots det alla på så sätt dragna 

 slutsatser principiellt lida av en viss osäkerhet. Min syn på dessa saker 

 har jag framlagt i en särskild liten uppsats, till vilken må hänvisas 

 (ROMELL 1920). 



Diskussionen må för överskådlighetens skull fördelas på några under- 

 avdelningar. 



1. Råhumusmarker i Norrland. 



Vi erinra oss från föregående kapitel, att analyserna från torra rå- 

 humusmarker i Norrland till alldeles övervägande del gåvo värden av 

 syrebrist, som höllo sig under eller omkring någon enda procent, detta 

 för såväl råhumusbesvärade som bättre marker. Under utpräglat våt- 

 väder voro värdena större än under torrväder, men syrebristen höll sig 

 likväl i regel vid ett mycket lågt belopp och uppgick i den torra rå- 

 humusmarken endast i två analyser till mellan 4 och 5 %. Dessa värden 

 liksom de övriga vid samma tid funna med mindre syrebrist torde på 

 förut (kap. 13) anförda grunder vara att i någon mån betrakta som 

 maximivärden för markerna i fråga, och variationen synes som anfört 

 i kap. 14 A ligga inom ungefär samma gränser som den i åkerjord. Av- 

 allt som är känt torde det ej finnas någon anledning att antaga, att 

 variationer inom denna ram — åtminstone om man undantar de två 

 extrema värdena, jfr tab. IX — ha någon ekologisk betydelse ens för 

 mycket syrekrävande organismer. Att skogen växer så mycket sämre 

 på vissa av dessa råhumusmarker än på andra får därför med all säker- 



