[151] LUFTVÄXLINGEN I MARKEN 225 



2. Tallhedar. 



Som redan ovan ett par gånger antytt, har man velat sätta den dåliga 

 tillväxten och föryngringen på tallhedarna i samband med dålig mark- 

 luftning. Ovan (kap. 7 och 10) ha vi citerat CLEMENTS (i 92 i) som 

 målsman för denna åsikt, men efter vad jag hört sägas skulle denna 

 uppfattning även ha företrädare bland svenska skogsmän. 



Resultaten av mina analyser av prov från tallhedar i Norrland ge 

 emellertid ej det minsta stöd för denna uppfattning. Markluftningen är 

 tvärtom genomgående god, i de flesta fall utomordentligt god, i det 

 syrehalten på alla undersökta djup (ned till 75 cm) ligger omkring 2o I / 2 %. 

 Proven togos likväl för det mesta under våtväder. 



Man torde efter mina siffror kunna påstå, att det är ytterst osannolikt 

 att dålig markluftning skulle spela en roll som skogsekologisk faktor på 

 tallhedarna. Nu äro visserligen tallhedarna mycket egenartade växt- 

 samhällen, och man skulle kunna tänka sig den möjligheten att på tall- 

 hedarna markens, särskilt tallrötternas, egentliga vegetationsperiod infaller 

 på våren och hösten, medan sommaren på grund av den alltför stora torr- 

 heten i marken representerar ett relativt stillestånd. Man skulle då vidare 

 kunna tänka sig att under vår och höst perioder av syrebrist uppstå, 

 då marken är som våtast, och att dessa trots sin kortvarighet kunde 

 vara av ekologisk betydelse därför att de infalla just under den korta 

 tid då vattenhalten i marken medger en intensivare livsverksamhet. Någon 

 högre grad av sannolikhet synes mig alls ej denna möjlighet ha. I 

 ALBERTS (191 2 p. 662) analysserier från diverse råhumusskogsmarker 

 på sand varierade månadsvärdena av syrehalt under hela undersöknings- 

 perioden från april till september endast mellan ungefär 19V2 och 20V2 %, 

 och de största värdena av syrebrist träffades ej i april, då marken var 

 vattenrikast, utan under rötmånadens värme plus fuktighet. 



Tallhedarna på sand torde även höra till de skogsmarker, där den 

 allra minsta risken för dålig markluftning föreligger. Grundvattenståndet 

 är i dessa marker mycket lågt, så att överskottsvattnet kan sjunka undan, 

 och sandmaterialet kan i de allra flesta fall knappast kvarhålla så mycket 

 vatten att en god genomluftning äventyras (jfr ALBERT 191 2 p. 665). 

 Finns det ett lager skenhälla i sanden, är vattenavrinningen försvårad 

 och i sådana fall skulle man förr kunna tänka sig en syrebrist under vissa 

 perioder. Som TAMM (1920) framhåller, verkar emellertid den ökade 

 vattenhalt i marken som skenhällan åstadkommer gynnsamt på skogen, 

 vilket ju ej talar för, att en skadlig syrebrist skulle uppstå alltför ofta 

 ens här. Så mycket mindre då i den sämre tallheden utan skenhälla. 



Tallhedarna på morän torde i genomluftningshänseende vara att järn- 

 ko- Meddel, från Stattns Skogsförsöksanstalt. Haft. 19. 



