226 LARS-GUNNAR ROMELL [152] 



ställa med de torra granmarkerna som vi förut talat om. Vissa tallhedar 

 med mycket fint mjälmaterial torde å andra sidan möjligen närma sig 

 lerbrännorna, varom skall talas nedan. 



I tallhedarna visar som bekant tallarnas rotsystem en utpräglat ytlig, 

 utbredning, även på djup sand utan någon skenhälla, som rent mekaniskt 

 kunde hindra dem att gå ned på djupet. Orsaken till detta egendom- 

 liga förhållande kan efter vad vi funnit om syretillgången i tallhedarna 

 ej förklaras på grund av dålig markluftning på djupet, utan får sökas 

 på annat håll. 



Då den dåliga tillväxten och föryngringssvårigheterna ej kunna hän- 

 föras till dålig markluftning, kan uppenbarligen den gynnsamma verkan 

 av markbearbetning ej heller för tallhedarnas del återföras på en för- 

 bättring av markluftningen. Som orsak får man i stället även här tänka 

 sig t. ex. en ökad närsalttillgång för humusorganismerna på grund av 

 omblandningen av humustäcket och mineraljorden såsom ovan antytt på- 

 tal om markbearbetning å granmarker. 



3. Ortsten. 



Genom Tamms nyssnämnda arbete har uppmärksamheten fästs på att 

 ett lager skenhälla i marken åtminstone hos oss i Norrland ingalunda 

 är så farligt för skogen som t. ex. GräBNER antagit i Tyskland, utan 

 att skenhällan till och med kan verka gynnsamt genom att öka den 

 genomsnittliga vattenhalten i marken. En undersökning av syretillgången 

 nere i och under skenhällan har väl i och för sig knappt någon skogs- 

 ekologisk betydelse, då inga rötter förlöpa där, men har sitt intresse 

 som en prövning för våra förhållanden av GräBNERS åsikt, att ortstens- 

 lagret för sin oxidation förbrukar nästan de sista resterna av syre, som 

 kommer dit ned. Analyserna visade att så ingalunda var förhållandet, 

 utan att tvärtom syretillgången ännu på betydligt djup (intill i det när- 

 maste 1 meter) var mycket god, ungefär 20 %. Dessa analyser gällde 

 sandmarker med järnortsten. Ett par analyser av prov tagna i humus- 

 eräll i morän visade betydligt mindre syrehalt, ned till ej fullt 16 % syre 

 på 50 cm djup, och det vill av dessa prov synas, som om oxidationen 

 av humusämnena i dylika ortstensformer dock verkligen skulle kunna 

 vara nog kraftig för att märkbart påverka markluftens sammansättning. 

 Någon skogsekologisk betydelse torde denna omständighet knappast ha. 



4- Ljungråhumus. 



Beträffande marker med ljungråhumus är det en mycket allmän åsikt 

 att markluftningen skulle vara dålig. > Ljunghedsmark hör till de allra. 



