230 LARS-GUNNAR ROMELL [156] 



5. Bokråhumus. 



Undersökningarna i bokråhumusmarker omfatta som redan ovan på- 

 pekats en lokal med både mäktig, fast och seg bokråhumus, som torde 

 representera det sämsta som man i vårt land kan träffa på av detta 

 slag. Ändock visade sig genomluftningen i denna mark ända ned på 

 stort djup mycket god. Nu är det sant, att undersökningen ej omfattar 

 någon alldeles extrem våtperiod, och siffrorna representera därför inga 

 maximivärden för lokalen. Då emellertid genomluftningen var så god 

 i början av september efter en mycket regnrik augusti, så synes det 

 visa, att vattnet rinner undan fort och ej med någon påfallande stor 

 seghet kvarhålles i råhumusen. Att bokråhumusen i och för sig lika 

 litet som andra former av råhumus är något hinder för en god mark- 

 luftning framgår i varje fall klart av siffrorna. 



Intet har alltså vid mina undersökningar framkommit, som berättigar 

 det antagandet, att föryngringssvårigheterna å bokmarker med svår rå- 

 humus skulle ha något med dålig markluftning att göra. 



6. Mossar och kärr. 



Rotsystemen hos den speciellt tillpassade vegetationen av kärr- och 

 mossväxter äro i motsats till den typiska landvegetationen till stor del 

 hänvisade till att leva i grundvattnet, och de uthärda även tydligen 

 detta mycket bra, eftersom de växa och frodas på de lokaler som de 

 faktiskt bebo. En hel del, troligen de flesta, typiska landväxter tåla 

 däremot ej vattendränkt jord (jfr kap. 9) på grund av att rotsystemet 

 kväves eller förgiftas, och det är väl nästan säkert, att det just är på 

 grund av den ringa syretillgången i kärr- och mossmarker som de van- 

 liga landväxterna äro utestängda från konkurrensen å dessa marker. Om 

 och i vad mån skiftande syretillgång i vattnet i kärr- och mossmarker 

 spelar en roll som ekologisk faktor för kärr- och mossvegetationens kon- 

 stituenter och inverkar på utgången av kampen om platsen dem emellan 

 är en annan fråga. Metodiskt angripes denna fråga bäst genom vatten- 

 analyser, då rhizosphären för de ifrågavarande växterna i huvudsak är 

 grundvattnet. Intressanta bidrag till denna fråga ha BORNEBUSCHS (19 14) 

 och MALMSTRÖMS (1922) undersökningar givit. Själv har jag ansett detta 

 problem ligga utanför ramen för min undersökning, och jag har därför 

 endast gjort några strödda analyser av luft från nivåer ovan grund- 

 vattensnivån med min vanliga metodik, därvid det visade sig, att mark- 

 luften ovan grundvattnet i mossar hade en sammansättning, som endast 

 obetydligt avvek från den normala luftens, trots det att grundvattnet i 



