232 LARS-GUNNAR ROMELL '158.], 



7. Lermarker. 



Som redan ovan påpekat, är det med den av mig använda metodiken 

 ej möjligt att ta reda på syrehalten i den i kompakt lera befintliga 

 luften, och detta är ej heller möjligt med någon annan känd metodik,, 

 såvitt jag har mig bekant. Det saknas därför direkta experimentella 

 hållpunkter för ett bedömande av förhållandena i marker med kompakt 

 lera. Man vet emellertid, att diffusionshastigheten i kompakt lera är 

 högst betydligt nedsatt, även om leran är torr (jfr kap. 7 E, Diffusions- 

 koefflzient), och därtill kommer, att ett så finkornigt material som lera 

 kvarhåller vattnet hårdnackat, vilket ytterligare måste bidra att minska 

 diffusionshastigheten genom lera under naturliga förhållanden. 



Detta gäller kompakt lera, våt eller torr. Vid lerans torkning ute i 

 naturen spricker den emellertid nästan alltid mer eller mindre sönder, 

 och i och med detsamma bildas vida luftkanaler, där genomluftningen 

 är mycket god. Därför behöver den naturligtvis ej vara det inuti leran 

 mellan sprickorna. 



På de norrländska s. k. lerbrännorna brukar trädens rotsystem vara 

 mycket ytligt, men jag har å andra sidan iakttagit, att rötter på sina 

 ställen kunna gå ned rätt djupt i sprickor i leran. Detta synes tyda 

 på, att rotsystemets ytlighet verkligen här, i motsats till förhållandet på 

 tallhedarna, skulle kunna vara förorsakat av dålig luftväxling nere i mar- 

 ken, och förhållandet synes då samtidigt antyda, att de sprickor, i vilka 

 rötterna gå, äro något så när permanenta. En möjlighet till förklaring 

 av att en gång uppkomna sprickor skulle kunna hålla sig även över 

 våtperioder kunde man söka i möss- och råhumustäckets skyddande in- 

 verkan (se följande kapitel). 



8. Kolsyrehalterna. 



Vid diskussionen i detta kapitel ha vi hittills uteslutande talat om 

 syrehalter och värden av syrebrist, ej ett ord om kolsyrehalterna. Likväl 

 erinra vi oss från kap. g, att när det gäller små värden av syrebrist och 

 kolsyrehalt en viss kolsyrehalt ofta visat starkare fysiologisk inverkan 

 än en syrebrist av motsvarande storlek. Problemet ligger emellertid ej 

 så till, att man med någon som helst vinst skulle kunna diskutera den 

 skogsekologiska betydelsen av kolsyrehalternas skadliga inverkan för sig. 

 Vi känna rent fysiologiskt alltför litet om syrebehovet och kolsyretole- 

 ransen hos rotsystemen av våra skogsträd och hos markorganismerna, och 

 den jämförande indiciemetod, som vi bl. a. därför äro hänvisade till, tillåter ej 

 att skilja på syrebristens och kolsyrehaltens ekologiska inverkan i det av- 



