406 LARS-GUNNAR ROMELL [2] 



i något äldre litteratur. Som ett exempel må följande uttalande tjäna, 

 som återfinnes hos HOLMERZ & ÖRTENBLAD 1886, sid. 194: »Vad som 

 inom Norrbotten otvivelaktigt mest bidrager att nedsätta granens tillväxt 

 och trevnad är svarta manlaven {Alectoria jubata) . . . Vanligen upp- 

 träder han först hos medelålders (omkring 100-åriga) träd, börjande sitt 

 angrepp några meter nedom toppen, varifrån han sprider sig uppåt och 

 nedåt. I mån som laven utbreder sig längs grenar och kvistar, avfalla 

 efter hand barren; och han synes vegetera kraftigast å ännu friska men 

 kala stamdelar, vilka han helt och hållet omväver och hänger svajande 

 för vinden. På detta sätt ser man honom ofta vid sin utgångshärd hava 

 förkvävt barrdräkten, så att en med uteslutande manlav behängd del av 

 kronan skiljer den ännu friska toppen från trädets övriga grönskande 

 delar. Efter hand griper dock laven omkring sig, så att granen om- 

 sider erhåller torr topp. Så vitt vi hittills kunnat finna, böra av laven 

 förorsakade skador anses vara beroende av mekaniska orsaker. Den 

 trådformiga bålen omspinner kvistarne; och då de av vinden sättas i 

 rörelse, utsättas barren för en, om ock svag friktion, som bringar den 

 i ett sjukligt tillstånd, i följd varav de gulna, torka och avfalla. På 

 detta sätt bliva vissa delar barrlösa och torra, andra endast mindre rika 

 på barr. I sin helhet blir sålunda trädets barrmassa mindre, varigenom 

 assimilationsförmågan och med den trädets tillväxt avtager.» 



Senare författare synas i allmänhet nöja sig med att konstatera en 

 parallellism mellan lavighet och dålig tillväxt utan att yttra sig om vad 

 som vore att anse som det primära, eller de sätta degenerationsfenome- 

 nen i deras helhet i samband med ålders-, klimatiska eller jordmånsfak- 

 torer, därmed degraderande lavighetens betydelse till väsentligen ett 

 symptom på dålig tillväxt hos träden. Enligt G. ANDERSSON & HES- 

 SELMAN (1907 sid. 58) äro träden i grankälen ». . . mindre kraftiga och 

 trädkronorna i större eller mindre grad besvärade av lavar», och i den 

 försumpade granskogen (s. 62) »låga, starkt lavbehängda och ha svagt 

 utvecklade kronor och ringa tillväxt», medan i granlunden »granarna 

 utmärka sig för mycket täta, mörka, kraftigt utbildade, nästan alldeles 

 lavfria kronor». BERONIUS (19 i 7 sid. j6) säger, att »s. k. växtliga, 

 medelålders» granskogar, 50 — 150 år gamla, till skillnad från de oväxt- 

 liga, kännetecknas »av friskare grönska, svagare lavpåhänge» etc. And. 

 Holmgren (19 i 7 s. 153) talar om »en granskog, sådan den i de flesta 

 fall ser ut i Norrland, av överåriga, laviga, barrfattiga träd». Hos 

 Melin (191 7 s. 66) står under rubriken Lav-Polytrichum-hed pä myr- 

 mark: »tallarna eller granarna äro tynande och lavbehängda»; orsa- 

 ken anges som en klimatisk: »Enligt mitt förmenande är det sommar- 

 froster och möjligen medverkande kall dimma under vegetationsperioden, 





