[5] HÄNGLAVAR OCH TILLVÄXT HOS NORRLÄNDSK GRAN 409 



sta rollen, kvantitativt och fysiognomiskt. I regel finnes även A. Fre- 

 moniii, nämligen i topparna av träden — första och andra kronskiktet — , 

 medan A. sarmentosa överdrager den nedre delen av kronan med sitt 

 gråvita flor. Det är ej så, att den ena och andra laven är bunden till 

 tallen resp. granen. Enstaka, i granskog å morän insprängda tallar har 

 jag sett rätt rikligt behängda med den vita laven, och omvänt har jag 

 å älvsandsmark, där tallheden övergick i en blandskog med gran, sett 

 granar från ovan till nedan behängda med uteslutande eller nästan ute- 

 slutande svartlav 1 . 



Det är framför allt svartlaven, som ansetts farlig för granen. Den 

 förekommer yppigast å degenererade eller döende, trasiga, skatiga toppar, 

 och har därför ansetts framkalla topptorka hos granen. Fig. i visar 

 en av svartlav angripen grantopp, visande den utbildning av skottsyste- 

 met i form av skilda ruskor, som man ofta iakttager å dylika och som 

 av SERNANDER (1922) tolkas som orsakad av »vertikala växlingar i 

 lavangreppets styrka». 



Vad det är för en faktor, som är bestämmande för den beskrivna för- 

 delningen av lavarna, är tillsvidare omöjligt att säga. När man ser på deras 

 förekomstsätt i granskogen, är man närmast böjd att anse det hela som en 

 ljusfråga. Den svarta laven borde i så fall ha större ljusbehov än den vita. 

 I det nyss omtalade fallet med svartlaviga granar på äivsand förekom emeller- 

 tid den svarta laven ned till en relativ ljusintensitet av 3 — 5 %, och mellan 

 träden i de svartlaviga bestånden, så exponerat som möjligt, mättes så låga 

 ljusvärden som 6—8 % (mätningar den 24. VIII. 19 19 mitt på dagen med 

 Wvnnes ljusmätare för fotografiskt bruk), medan å andra sidan Malmstöm 

 i gransumpskog med Sphagnum Girgensohnii, där den vita laven råder nästan 

 oinskränkt, fann värden mellan 7 och 10 % (enligt mätningar med samma 

 instrument den 29. IX. 1919 mitt på dagen, vilkas resultat lic. Malmström 

 välvilligt låtit mig använda). Vid en jämförelse mellan siffrorna är att märka, 

 att Malmströms värden hänföra sig till de mörkaste växplatserna för Gir- 

 genso/im'i-tuvoma., som kunde uppletas å den undersökta lokalen. Trots detta 

 antyda siffrorna som synes ej alls att den svarta laven skulle ha större ljus- 

 behov än den vita. De meddelade siffrorna äro visserligen ej så mycket 

 värda; de äro framförallt för få. 



En annan tänkbar orsak till den svarta och vita lavens fördelning är olik- 

 heter i luftfuktigheten. Denna är sannolikt i sumpskogen i genomsnitt lägre 

 uppe i höjd med topparna än närmare marken och lägre över tallheden än 

 i sumpskogen. Den vita laven skulle då ha större krav än svartlaven på 

 luftfuktighet. Några siffermässiga hållpunkter har jag ej; säkra dylika äro 

 av flere skäl ganska svåra att anskaffa. Av några mätningsserier, som jag 

 utfört, synes likväl framgå, att genomsnittliga differenser i vertikal led 

 kunna föreligga mellan helt närliggande lokaler. 



1 I det följande kallas för korthetens skull A. sarmentosa den vita laven eller vitlaven 

 A. Fremontii den svarta laven eller svartlaven. 



