[7] HÄNGLAVAR OCH TILLVÄXT HOS NORRLÄNDSK GRAN 411 



och vågräta eller uppstigande, och barren grövre, mer utspärrade och i all- 

 mänhet något glesare ställda. Troligen har den svarta laven här lättare att 

 fastna. Vad tallen beträffar, påminner ju dess arkitektonik genomgående 

 mera om de spärriga toppkvistarnas hos granen än öm de hängande undre 

 grenarnas. Det synes alltså blott behöva antas, att den svarta laven, om 

 den infinner sig, kan konkurrera ut den vita, för att fördelningen av lavarna 

 skall kunna förklaras av spridnings- och vidfästningsförhållanden. 



Alla iakttagare äro ense om, att hänglavarna företrädesvis förekomma 

 på oväxtliga, halvdöda eller döende träd. A andra sidan bruka lavarna 

 som även redan anmärkt i litteraturen finnas rikligare på halvdöda träd 

 än på alldeles döda och torra. Orsaken till det sistnämnda förhållandet 

 kunde sökas i att en större luftfuktighet bör stå till buds i de ännu 

 levande trädens kronor än i de alldeles torra kronskeletten. Dessutom 

 kan man även i detta fall tänka på vidfästningsförhållanden. Lavarna 

 äro enligt mina iakttagelser (se nedan, avd. 3) till större delen fastade 

 vid kvistarna på så sätt att deras grenar äro inkilade mellan barren. 

 Det är alltså huvudsakligen barren som hindra lavtottaina att slitas av 

 genom blåst och regn, och det synes ganska förklarligt, att lavarna ha 

 svårare att hålla sig kvar på alldeles barrfria grenar. 



Riktigt växtliga träd bruka vara så gott som lavfria även om de stå 

 alldeles intill andra starkt lavbehängda (jfr fig. 2; den laviga granen är 

 här alldeles död). Likaså är det ytterst sällan man ser några lavar på 

 låga träd, under 3 ä 4 m höjd, hur deras tillstånd f. ö. är (jfr ung- 

 granarna i förgrunden fig. 1 1 nedan, avd. 9). Under denna höjd gäller 

 ej den parallellism mellan lavighet och dålig tillväxt som man eljes kan 

 iakttaga; även de uslaste exemplar, t. ex. hundraåriga marbuskar av 1 

 ä 2 m höjd. bruka vara fullständigt lavfria. 



Sambandet mellan lavighet och dålig tillväxt för de högre träden kan 

 naturligtvis bero på en skadlig inverkan från lavarnas sida på de laviga 

 granarna, men det kan också bero därpå, att endast de dåligt växande 

 granarna bli angripna av lavar. Detta är en punkt, som kommer att 

 sysselsätta oss i det följande. 



Att alla träd under en viss höjd bruka vara lavfria torde böra för- 

 klaras som betingat av spridningsförhållanden. Jägmästare K. GRAM med- 

 delade mig, att enligt hans iakttagelser lavarna framförallt synas sprida 

 sig på eftervintern, då man ser stora mängder av dem ligga och blåsa 

 omkring på snön. Men vid denna tid skyddas småträden ännu av ett 

 tjockt snötäcke. 



3. Till de laviga grankvistarnas morfologi. 



Den svarta laven angriper som nämnt med förkärlek de spärrgreniga 

 kvistarna i kronornas toppar. Beträffande den vita laven däremot, som 



