432 LARS GUNNAR ROMELL [28] 



lavens sida. Försöken tala i stället för att den tolkningen är riktig, för 

 vilken vi redan tidigare funno skäl föreligga, nämligen att lavigheten 

 helt enkelt är ett symptom på ålder och skröplighet hos de angripna 

 skotten. 



9. Samband mellan markens sumpighet och granarnas lavighet. 



Då de flesta av de undersökningar, för vilka redogjorts i det föregå- 

 ende, tyvärr genomgående .gåvo ganska obestämda resultat, leddes jag 

 att gå tillbaka till utgångspunkten för hela uppfattningen om hängla- 

 varnas skadlighet och därmed för min undersökning, nämligen parallel- 

 lismen mellan lavighet och trädens dåliga tillstånd, och söka något när- 

 mare granska detta samband. 



Om man lägger märke till, vilka träd det är, som se verkligt lavsjuka 

 ut, så skall man finna, att det är dels 1) överåriga träd, dels 2) träd 

 på sumpig mark, dels slutligen 3) träd på annan dålig mark, t. ex. mark, 

 som blivit »förvildad» på grund av beståndens söndertrasning genom 

 dimensionshuggning etc; helt generellt alltså träd, för vilka man även 

 utan lavar kan vänta en svag växt. Sambandets art tyder avgjort på, 

 att lavangreppet ej är den primära orsaken till dessa träds dåliga till- 

 stånd. Enligt mina iakttagelser uppträda ej heller lavarna som en smit- 

 tande pest, som tämligen planlöst griper omkring sig i bestånden, utan 

 de ha en utpräglat individualiserad förekomst. Växtliga granar bruka 

 sålunda vara lavfria, även om de stå vid sidan av överåriga, starkt an- 

 gripna träd. I en och samma trädgrupp kan ett träd vara starkt över- 

 lavat och de andra lavfria (jfr fig. 2 ovan, avd. 2). Och i bestånd, där 

 marken bestar av fastmarkskläppar och mer eller mindre sumpig mark 

 i omväxling, synes lavighetens styrka i detalj följa markens variationer: 

 på fastmarkskläpparna äro träden lavfria eller tämligen lavfria, och allt 

 lavigare ju sumpigare marken är (jfr fig. 11). Det intryck jag fått av 

 lavarnas sätt att uppträda synas alltså tämligen olika SERNANDERS: 

 »Från en enda gammal lavhöljd gran-mumie kan ett helt granbestånd 

 bli inficierat och mest på den sida som ligger mot vindriktningen» (1922 

 s. 243). 



För att söka få en objektiv hållpunkt på riktigheten eller oriktigheten 

 av mitt intryck om ett genomgående samband mellan markens variatio- 

 ner och trädbeståndets lavighet lade jag ut två linjer av vardera 120 

 m längd på en lokal å krp. Kulbäcksliden i Degerfors, där fastmark och 

 mer eller mindre sumpig mark omväxla, och längs dessa linjer noterades 

 å ett 4 m brett bälte alla träd tillika med deras uppskattade lavighet 

 efter en femgradig skala, deras höjd och fördelning på olika kronskikt 

 (SCHOTTE 191 2), samt markbetäckningen. Linjernas läge framgår av 



