[79] DEGERÖ STORMYR 79 



Sumpfgewächse. — Jena 1905 — 11». Däremot hava vitmossorna vanligen 

 mycket specifika krav på fuktigheten och vattenståndet i marken (se E. 

 MELIN 19 i 7, s. 8 och särskilt C. Olsen 1920, s. 31). 



För att närmare studera skilda associationers tillpassning för olika 

 vattenstånd i marken igångsatte jag i slutet av maj 1919 följande ex- 

 periment: Partier av en association flyttades från sin naturliga ståndort 

 till annan, vilken utmärktes av helt andra vattenståndsförhållanden. 



Denna överflyttning tillgick på sådant sätt, att torvstycken med 0,5 m 2 :s 

 yta och 30 cm:s höjd med ty åtföljande levande, till artsammansätt- 

 ningen noga kända växttäcke utsågades ur torvmarken. De utsågade 

 styckena anbragtes på den nya platsen i jämnhöjd med markytan. 



Föremål för dylika överflyttningar voro associationer tillhörande kär- 

 rens, cyperacé- och rismossarnas serier. En rismosseassociation av exem- 

 pelvis Andromeda-Sphagnum fuscum-typ överfördes sålunda till platser 

 med Eriophorum vaginatnm-Spha gnam ba/tieum-mosse eller med Carex 

 limosa- C. rostrata-dykäxr. Vidare överfördes kärrassociationer till stånd- 

 orter för cyperacé- och rismossar o. s. v. 



Sommaren 1922, alltså något över 3 år efter försökets igångsättande, 

 utfördes en ingående granskning av de transplanterade associatio- 

 nerna. Det visade sig då, att de i associationerna ingående cyperacéerna 

 vanligen varit oberörda av överflyttningen. Tydliga reaktioner kunde 

 däremot förmärkas hos risen, örterna samt framför allt hos flera vitmos- 

 sor. Dvärgbjörken [Betula nana), odonriset [Vaccinium uliginosum) och 

 hjortronörten (Rubus cJiamcemorus) visade tecken på vantrevnad, om de 

 tvungits att växa på platser med högre vattenstånd i marken än deras 

 normala ståndorters. Sphagnum fuscum-individ, som överförts till platser 

 med högt vattenstånd, t. ex. till sådana, där kärr eller Carex rostrata- 

 mosse normalt uppträda, hade antingen dött eller visade mycket ned- 

 satta livsfunktioner. Genomgående visade sig vitmossorna känsliga för sub- 

 mersion, om man undantar vissa hygrofila arter, såsom Sphagnum Du- 

 se nii och S. Lindbergii. Dessa tålde i sin tur ej att växa på torrare 

 ställen, t. ex. inom ståndorter för rismossar. 



Beträffande de inom Degerö stormyr allmännast förekommande vitmos- 

 sornas uppträdande i förhållande till vattenståndet i marken, finner man, 

 att Sphagnum Dusenii, S. Lindbergii, S. riparium och 5. compactum re- 

 presentera de mest fuktighetsälskande arterna. Sedan komma Sphagnum 

 apiculatum, S. papillosum, S. baliicum och vS. angustifolium i nu nämnd 

 ordning, samt slutligen Sphagnum magellanicum, S. Russowii och 5. 

 fuscum. Minst fuktighetsälskande är Sphagnum acutifolium. 



Sedan länge har man i praktiken känt till vitmossornas oförmåga att 

 uthärda långvarig vattendränkning. För att utrota vitmossor och ris från 



