[81] DEGERÖ STORMYR 81 



men vilket blivit fläckvis sprängt genom inträdda smärre lokala försump- 

 ningar. 



I uppträdandet visa flarkar och strängar vanligen ett nära samband 

 med varandra; och den misstanken ligger även nära, att en utvecklings- 

 historisk relation ofta förefinnes dem emellan. Med hänsyn till flarkarnas och 

 strängarnas orientering märkes alltid en påfallande parallelism. Bägge 

 löpa nästan konstant vinkelrätt mot markens lutningsriktning. 



Då det gäller att förklara uppkomsten av flarkar och strängar, torde 

 det vara nödvändigt att skilja mellan en biologisk och en mekanisk- 

 morfologisk sida av problemet. Den biologiska skulle främst gälla sump- 

 marksväxternas större och mindre fuktighetskrav samt deras organogran, 

 den mekanisk-morfologiska sättet på vilket ändringar i markfuktigheten 

 etc. inträda. 



Stora svårigheter möta oss att genom direkta fältobservationer följa 

 flarkars och strängars bildning, enär flark- och strängbildningsprocesserna 

 nästan generellt tyckas förlöpa mycket långsamt. 



Då strängar och flarkar uppträda inom torvmarker med mycket väx- 

 lande struktur, torde det kunna tagas för givet, att man ej kan hänföra 

 bildningen av desamma till en och samma mekanisk-morfologiska process, 

 utan flera tyckas härvidlag kunna vara verksamma, vilka dock ge samma 

 resultat, nämligen lokal försumpning och lokal torrläggning. 



Olika forskare, vilka studerat flarkars och strängars uppkomst, hava 

 satt markfuktighetsökningar, vilka givit upphov till flarkar, i samband 

 med följande förhållanden: 



i) Vatten stagnerar i veck på torvmarksytan, vilka uppstått genom glid- 

 ningar i torvmossen. Detta uppkomstsätt framhölls först av Andersson & 

 Hesselman. De säga härom (1907, s. 73): »Torven torde i sluttningar, om 

 ock i ringa mån, kunna råka i glidning, alldeles som flytjorden på fjällslutt- 

 ningar. Denna om än obetydliga glidning har en liten terrassbildning till följd. 

 På kanterna, som äro mest torra, komma starrmossar och slutligen rismossar 

 till utbildning, på de inre mera fuktiga delarna, som ofta bestå av lösare 

 material, uppstå våta starrmyrar och flarkar.» 



2) Vatten stagnerar i slingorna av periodvis flödande rännilar. Dylika ränn- 

 ilar äro mycket vanliga inom med kärrsamhällen upptagna partier av norr- 

 ländska myrar. 



3) Vatten stagnerar inom partier, där torvens genomsläpplighet för vatten 

 minskats. Detta uppkomstsätt beskrives först av Alb. Nilsson (1899, s. 123 — 

 125). Nilsson tänker sig flarkars (»höljors») uppkomst på följande sätt (citat 

 ur Andersson & Hesselman 1907, s. 71 — 72):» Då rismossen nått den ut- 

 veckling, att ytlagret höjt sig så mycket över grundvattnet, att ytan tidvis ligger 

 torr, invandra mera torrhetsälskande mossor och lavar såsom Cladonia silva- 

 tica och Hylocomium parietinum på de torraste partierna. Vitmossorna dö och 

 den av dem bildade torven multnar och sjunker ihop. Som torven är mycket 

 litet vattengenomsläppande, bildas härigenom på rismossens yta små gölar, 



O. Mtddel. frän Statens Skcgs/örsoksanstalt. Haft. 20. 



