82 CARL MALMSTRÖM [82] 



vilka alltmer utbreda sig. Då denna process fortgått till ett visst stadium, in- 

 finna sig starrarterna. En sekundär starrmyrsformation uppstår och genom- 

 löper därefter utvecklingen till rismosse, då samma process kan begynna igen.» 

 Denna process har sedermera mycket ingående studerats av R. Sernander 

 på syd- och mellansvenska högmossar (1910 b, s. 25). Sernander benäm- 

 ner flarkarnas (= »höljornas») sekundära igenväxning regeneration. Enligt Ser- 

 nander bildar regenerationstorven huvudmassan av de mäktiga Sphagnum-torv- 

 lager, som träffas i högmossar. 



4) Vattnet i en myr rinner mot ett lägre beläget parti, där det av någon an- 

 ledning hejdas; en vattenståndshöjning inträder. 



Som förklaring till uppkomsten av torrare partier, därur strängar kunna 

 utvecklas, hava bl. a. följande teorier uppställts: 



1) Strängar uppstå av eller på vid glidningar i torvmarker uppkomna terasser. 

 Denna teori, som först framställdes av Andersson & Hesselman 1907, har 

 sedermera bekräftats av Cajander 19 13, s. 75—77, L. von Post 1910, s. 

 24 samt framför allt av V. Auer 1920, s. 70. Auer skriver (1. c. s. 141): 

 »Av det föregående torde framgå, att torvens glidning på ett eller annat sätt 

 kan spela en viktig roll vid bildningen av strängar. Särskilt på hängmyrar, 

 vilkas strängar i många avseenden äro anmärkningsvärda, är den genom tyngd- 

 kraften framkallade glidningen av torv av största betydelse såväl då strängar 

 uppstå som nybildningar som när de äro relikter av en ursprunglig mosse- 

 yta. I sättet för denna glidning kan man urskilja olika former, såsom en 

 glidning i översta torvlagret, en förflyttning framåt av de under ytan liggande 

 torvsikten och en gemensam rutschning av torvmossen och underlaget. Van- 

 ligast är glidning av översta torvstiktet, och speciellt i detta fall tyckas strängar 

 uppkomma på hängmyrar. » 



2) A. Tanttu (1915, s. 17) har följande förslag: Vid vårflöden inträffa 

 uppstaplingar på torvmarkens yta av lösa växtdelar i form av långa vallar, 

 vilka få sin längdutsträckning vinkelrätt mot vattnets rörelseriktning. På dessa 

 vallar invandra sedan mera torrhetsälskande växter (särskilt vitmossor) och ge 

 upphov till strängar. Även E. Mei.in (i 9 i 7, s. 156) förklarar uppkomsten 

 av strängar inom primärflarkar på detta sätt. 



3) Strängar uppkomma genom att mindre fuktighetsälskande växter upp- 

 träda på och kring tuvbildande gräs och cyperaceer. Om de närmare de- 

 taljerna för detta uppkomstsätt lämnar H. Rancken (191 i, s. 249) följande 

 redogörelse: »Vid uppkomsten av strängar på kärrets yta spela utom de redan 

 nämnda vitmossorna även ett par gräsartade växter en viktig roll, nämligen 

 tuvsäven (Scirpi/s anstriacus) och blåsenet [Molinia coerulea) — tuvdunet där- 

 emot har på de lappska torvmarkerna en mycket liten betydelse. Tuvsäven 

 förekommer allmänt på kärren, dels bildande enstaka tuvor, dels i långa sam- 

 manhängande tuvrader, och påskyndar strängarnas uppkomst både genom att 

 giva fotfäste åt vitmossorna och genom att sammanbinda de av dessa bildade 

 tuvorna. Även blåsenet med sitt vitt förgrenade rotsystem bidrager, ofta i 

 mycket hög grad, till att sammanbinda tuvorna till längre. I vilken mån dessa 

 olika tuvbildare bidraga till strängarnas uppkomst är ännu rätt oklart, men 

 rimligtvis sker detta på olika sätt, så att än den ena, än den andra av dem 

 är av största betydelse. I många fall kan man iakttaga, huru tuvsäven till 

 en början bildar strängarnas huvudstomme, på vilken vitmossorna finna fot- 



