126 



CARL MALMSTRÖM 



;i26] 



ningarna så småningom klättrat upp mot desamma? Eller äro de nuva- 

 rande vattenståndsförkållandena sekundära och ha de alltså successivt 

 ändrats allteftersom torgbildningarna vunnit ökad utbredning? 



Mina försök att formulera en uppfattning om dessa fenomen, som står 

 i samklang med alla fakta, som jag själv samlat på Degerö stormyr 

 och på samma gång med andra säkra erfarenheter, ha lett till uppstäl- 

 landet av den försumpningstyp, vilken jag i det föregående benämnt 

 kan Iförsumpn ing. 



Förloppet å denna försumpningsprocess skulle vara följande: 1 Vid till- 

 fällen då vatteninfiltrationen i omgivande fastmarker är stor och ett vatten- 

 stånd sådant som exempelvis det på fig. 34 med I angivna råder, äger 

 en utströmning av vatten rum i myrens kantzoner. Härigenom skapas 



30 meter 



Fig. 34. Halvschematisk profil genom strandparti av Degerö stormyr för belysandet av 

 kantförsumpningens mekanik. 

 Halbschematische Figur um den Vorgang der »Randvemimpfung» zu veranschaulichen. 



i övergångszonen mellan myr- och fastmark nya ståndorter för torvbil- 

 dande vegetation. Vattenutströmningen (vattenleveransen) från fastmar- 

 ken till myren fortsätter ända till dess grundvattensystemet i fastmarken 

 och grundvattensystemet i myren komma i jämviktsläge med varandra 

 Ett grundvattenstånd, som närmar sig detta jämviktsläge, illustreras av 

 den brutna linjen II. Hur hastigt och i vad mån vattnet närmar sig 

 detta jämviktsläge bestämmes å ena sidan av vattentillförselns storlek 

 (d. v. s. mängden från fastmarken kommande grundvatten) och å andra 

 sidan av avrinningsmöjligheterna (d. v. s. torvbildningarnas genomsläpp- 

 lighet för vatten och avrinningsmöjligheterna i moränen under torvbild- 

 ningarna). 



Under förutsättning att vattentillförseln från närmast belägna fastmark 

 ej i större omfattning ändras flyttas kantförsumpningsprocessernas verksam- 



1 Vid uppställandet av följande hypotes har jag erhållit så stor hjälp av professor H. 

 Hesselman, att vi båda gemensamt kunna anses som densammas upphovsmän. 



