[131] DEGERÖ STORMYR 131 



vattnet att delvis avledas och följaktligen även grundvattenståndet inom 

 myren sänkas. 



Detta fullt riktiga betraktelsesätt har följts av nästan alla, som sysslat 

 med torrläggning av myrmarker. Se arbeten av W. EKMAN (1907), 

 T. GRENANDER (19 i 2), G. LUNDBERG (1914), m. fl. Ehuru alltså torr- 

 läggningsarbetena utförts efter samma grundregel ha dock de resultat 

 som vunnits varit mycket växlande. Orsaken därtill är, att vår kunskap 

 rörande vattnets strömningar inom myrmarker varit så ofullständig. Dik- 

 ningsförrättaren har sålunda ej haft möjligheter att vid dikenas utläggande 

 ta hänsyn till alla de faktorer, som ha inflytande på vattenavgivningen 

 till dikena. Det säger sig dock självt, att endast genom en fullstän- 

 digare hydrologisk kunskap detaljerna i dikningens utförande säkert 

 kunna bedömas och full övertygelse på förhand vinnas att torrläggnings- 

 företaget verkligen kommer att krönas med framgång. 



De faktorer, vilka ha det största inflytandet på vattenströmningarna i 

 myrmarker och följaktligen även på vattenavgivningen till dikena äro: 

 1. de vattenförande lagrens lutning, och 2. desammas struktur. Båda- 

 dera, liksom även vatteninfiltrationens belopp kunna växla högst betyd- 

 ligt inom en och samma myr. Inom ett parti av myren framrinner där- 

 för grundvattnet hastigt, inom ett annat långsamt. Inom ett tredje 

 ansamlas vattnet i bassänger, varifrån det ej avrinner annat än över vissa 

 passpunkter; och slutligen inom ett fjärde är allt vatten mekaniskt, fy- 

 sikaliskt och på annat sätt bundet i torven. 



Våra dikningsåtgärder gå helt naturligt främst ut på att bereda yt- 

 och grundvatten — alltså sådant vatten, som står under tyngdkraftens 

 omedelbara inflytande [Iiydrostatiskt vatten) — ett hastigare avlopp. 

 Att genom dikningsingrepp söka att bortta det i myrmarker mekaniskt 

 (okkluderat) eller fysikaliskt (kapillärt) bundna vattnet är ej möjligt, enär 

 dikena i detta fall icke kunna ha större betydelse direkt för dränaget 

 utan endast därigenom att markens vattenavdunstande yta förstoras. 



Vid utläggandet av diken, med vilka åsyftas att bereda det i en myr 

 magasinerade grundvattnet ett hastigare avlopp (avtappningsdiken) 

 böra dikena självfallet om möjligt läggas inom sådana delar, där vatten- 

 avgivningen till dikena försiggår mest obehindrat och tillflödena äro som 

 rikligast. 



Vattenavgivningen sker mest obehindrat inom luckra marker, emedan 

 det framströmmande vattnet inom dylika erbjudes det minsta friktions- 

 motståndet. Vidare spelar markens lutning stor roll. Som svagare humi- 

 fierade torvslag generellt äro vida luckrare än höghumifierade inses utan 

 vidare, att avtappningsdiken främst böra läggas inom sådana partier 

 av en myr, vilka uppbyggas av svagare humifierade torvslag och där 



