[149] DEGERÖ STORMYR 149 



Om torvmarkers förutsättningar att uppfånga och konservera skogsträdspol/en. Var 

 och en, som sysslat med paleontologisk undersökning av torv, kan ej undgå 

 att lägga märke till de stora växlingar, som råda beträffande pollenhalt och 

 pollenets bevaringstillstånd i olika torvslag. I torvslag med cyperacé-mossar till 

 modersamhällen träffas pollen i allmänhet talrikt och väl bevarat. Däremot 

 äro flertalet kärr- och sumpskogstorvslag pollenfattiga, och det pollen som finnes 

 oftast trasigt och hopfallet. En mellanställning med hänsyn till pollenhalten 

 kunna rismossetorvslagen sägas inta — vissa äro fattiga på pollen, andra rika. 

 (Se vidare L. von Post 1916 b, s. 438 — 439, G. Erdtman 1921, s. 26 och 

 R. Sandegren 19 i 6, s. 68 — 71). 



Vilka kunna nu orsakerna vara till detta förhållande? — Månne de olika 

 nuvudtyperna av torvslag bildats olika hastigt och de långsamt bildade häri- 

 genom per volymsenhet fått mottaga större pollenkvantiteter ur pollenregnen 

 än de hastigt bildade? En sådan förklaring kan ej vara riktig. De pollen- 

 rika cyperacé-mossetorvslagen bildas säkerligen, (se profilplanschema I och II) 

 i regel ej långsammare än de pollenfattiga sumpskogs- och kärrtorvslagen — 

 snarare tvärtom. Antagligare är, att växlingarna i pollenets mängd och be- 

 varingstillstånd i olika torvslag sammanhänga med olikheter i strukturen hos 

 skilda torvmarker, varigenom pollenet uppfångas och konserveras olikformigt. 



Nu nämnda växlingar i pollenets halt och bevaringstillstånd i olika torvslag 

 liksom även den ringa mängden av det i torvmossarna bevarade pollenet i 

 förhållande till de pollenmängder, som pollenregnen under tidernas lopp till- 

 fört mossarna, berättiga till det antagandet, att nästan allt skogsträdspollen, 

 som efter nedslaget på en torvmosse blir sittande kvar på mossens yta, saknar 

 möjligheter att bevaras åt eftervärlden. Den stora syretillgången, djurlivet i 

 marken, den upprepade genomfuktning och uttorkning, som pollenet utsattes 

 för, påskynda i hög grad frömjölets nedbrytning. Det pollen, som finnes 

 bevarat i torvmarkerna, torde därför mestadels vara sådant, som tämligen snart 

 efter nedslaget trängt ned till lägre nivåer, där syretillgången är mindre och 

 konserveringsbetingelserna härigenom gynnsammare. 



För att fastställa i vad mån pollen kan tänkas nedsjunka i olika torvmarks- 

 typer utförde jag hösten 191 9 följande experiment på Degerö stormyr: Pollen 

 av brandgul lilja (Lilium bulbiferum) utströddes i tjocka lager in situ på ytan 

 av olika torvmarker 1 . De beströdda ytorna hade en storlek av l L dm 2 . 

 Därpå tillsattes långsamt 300 ccm vatten. Efter en vecka insamlades torv- 

 prov från de ställen, där pollen utströtts. Dessa prov underkastades mikro- 

 skopisk analys på Lt'/ium-po\len. 



Dessa försök gåvo till resultat, att en nedsjunkning äger rum inom flera 

 torvmarkstyper, främst sådana, som bildas av cyperacé- och rismossar. Däremot 

 konstaterades ej någon nedsjunkning inom dykärren. Beträffande nedsjunk- 

 ningen framgick vidare, att denna inskränker sig enbart till det översta — 

 av det levande växttäcket och bottenförnan (se s. 92) bestående — markskiktet. 

 I torv eller torvdy iakttogs ej någon nedsjunkning. — Visserligen var nedsjunk- 

 ningen i de av mig observerade fallen ej större än 6 cm. Att nedsjunkningen 

 ej hade större belopp beror dock sannolikt på, att i de marker, där nedsjunk- 

 ning konstaterades, förnalagret ej var mäktigare än 10 cm. Hade detta skikts 



1 Lilium bulbiferum ägnade sig väl som försöksobjekt, på grund av dels pollenkornens 

 karaktäristiska form dels att växten ej odlas i trakten. 



