150 CARL MALMSTRÖM [150] 



mäktighet varit större, skulle säkerligen nedsjunkningen ha stigit i proportion 

 därmed, ty porvidden avtar mot djupet även inom förnalagret. 



Detta försök över pollenkorns nedsjunkning i förening med vår kunskap om 

 vattenstånd och syrebalans inom olika torvmarker ger en sannolik förklaring 

 till det förhållandet, att i cyperacé-mossetorvslagen pollen träffas talrikt och 

 väl bevarat, under det att i kärrtorvslagen pollenhalten är låg och det pollen 

 som finnes vanligen trasigt och hopfallet. I cyperacé-mossarna är ytlagret 

 mycket luckert och det syrefria grundvattnet står högt. Pollenet kan följakt- 

 ligen i stor omfattning nedsjunka till »konserverande nivåer». I kärren nedbrytes 

 däremot pollenet lätt. Vi ha ett syrerikt ytvatten. Ytskiktet är föga luckert, 

 varigenom nedsjunkningen försvåras. Denna hindras ock av ymniga alger och 

 levermossor, som allmänt uppträda inom kärren. — Sumpskogarnas torvslag äro 

 ävenledes fattiga på pollen. Sumpskogarnas övre markskikt är visserligen luc- 

 kert, men det utsattes för stor genomluftning. En mellanställning kunna ris- 

 mossarna sägas inta med hänsyn till förmågan att uppfånga och konservera pollen. 



På grund av att olika torvmarker ha olika uppfångande och konserverande 

 egenskaper kan diskussionen över pollenregnens och skogsvegetationens sam- 

 mansättning ej baseras på grundvalen av de absoluta mängder, vari skogsträds- 

 pollen förekomma i prov av olika torvslag. Man måste nöja sig med relativa 

 frekvenstal. — Det säger sig självt, att med begagnandet av relativa frekvenstal 

 följer en avsevärd begränsning av möjligheterna att utnyttja pollenanalyserna. 

 Användandet av relativa pollen frekvenstal är nämligen förknippat med vissa 

 svåreliminerade felkällor, vilka helt och hållet kunna förrycka den verkliga 

 bilden av de forna skogarnas och pollenregnens sammansättning. Man betänke, 

 att de relativa frekvenstalen ha direkt bevisvärde, då det gäller att draga slut- 

 satser om forna skogars sammansättning, endast under förutsättning att de olika 

 slagen av sedimenterade pollen verkligen förete likartad resistens. Vidare 

 låter sig mycket väl tänkas att, såsom Hesselman (1916, s. 391) påpekat, 

 ett trädslag ingalunda har minskat eller ökat i antal, trots att dess procentuella 

 bidrag till pollenregnen av- eller tilltagit genom att i skogen olika rikt pollen- 

 producerande trädslag tillkommit eller försvunnit. 1 De relativa pollenfrekvenstalen 

 kunna därför endast tillmätas värde att i grova drag återge den forna skogs- 

 vegetationens sammansättning. — En synnerligen kraftig förändring i skogarnas 

 sammansättning är den som markeras av den rationella granpollengränsen. 

 Av denna anledning synes det mig också berättigat — trots ovannämnda 

 reservation — att tillmäta denna gräns ett ganska högt värde som lednivå. 



Man kan även tänka sig en annan felkälla, då det gäller att av den i torv- 

 bildningar bevarade pollenfloran draga slutsatser om forna pollenregns samman- 

 sättning. Denna skulle bestå däruti att — tack vare olikheter i porositet och 

 syrebalans inom olika förnalager — i olika omfattning en utgallring av stora 

 pollen äger rum. Små pollenkorn böra självfallet, om inga biomständigheter, 

 såsom stor vidfästnings förmåga, lägga hinder i vägen, ha större utsikter att inom 

 ett och samma bottenförnalager nedtränga till ett djupare, mera skyddat läge 

 än de stora. Dessa senare fastna högre upp och utsättas härigenom lättare 

 för de nedbrytande processerna. — Som björk- och alpollenet har mindre 

 storlek än tall- och granpollenet, låter — för att nämna ett exempel — sig 

 väl tänkas, att inom vissa lagerföljder de förra pollenslagen överrepresenteras 

 i förhållande till de senare. (Se G. Erdtman 192 i, s. 26 — 48). 





