210 IVAR TRÄGÅRD H [2] 



land — till stort men för den praktiska entomologien — länge betraktat 

 den som en underavdelning av växtpatologien. Amerikanerna å andra 

 sidan hålla dessa båda vetenskaper skarpt skilda, ehuru naturligtvis i ett 

 intimt samarbete, och deras underkännande av tyskarnas sätt att se 

 saken fick ett mycket pregnant uttryck vid den praktiska entomolog- och 

 fytopatologkongressen i Waageningen i somras, då chefen för Bureau 

 of Entomology i U. S. A. mr L. A. Hoyvard fällde det yttrandet, att 

 »om en ko åt gräs, så ansåg man ej kons verksamhet som en sjukdom 

 hos gräset». 



För skogsmannen medför detta betraktelsesätt, att skogsinsekternas 

 uppträdande i skogen är ett slags sjukdom — varmed man omedvetet för- 

 knippar den föreställningen, att det ej är något som man normalt be- 

 höver räkna med — den faran, att han vid sin dagliga gärning allt för 

 litet tänker på skogsinsekterna, allt för litet räknar med de entomologiska 

 konsekvenser som, omedelbart eller i framtiden, kunna inställa sig efter 

 den ena eller den andra åtgärden. 



På samma gäng måste det rättvisligen erkännas, att vårt skogsento- 

 mologiska vetande i allt för mänga fall ej förmår lämna svar på de 

 frågor, som från praktikens män riktas till detsamma. Men om det 

 i Tyskland, där dock skogsentomologien har hundraåriga anor, allmänt 

 erkännes, att det först är under de senaste decennierna som man börjat 

 överge det deskriptiva och systematiserande arbete, vilket med nödvän- 

 dighet måste föregå utforskandet av de stora problemen, så kan ej med 

 fog någon förebråelse riktas mot den skogsentomologiska forskningen i 

 vårt land — som är av så ungt datum, att ej ens våra viktigaste skogs- 

 insekters geografiska utbredning hunnit utforskas — för att den ej hun- 

 nit längre. 



Emellertid torde tiden nu vara inne att ge en framställning av några 

 av skogsentomologiens mål och medel, sådana de te sig för mig efter 

 en 8-årig verksamhet vid Statens Skogsförsöksanstalt. Naturligtvis är 

 min framställning — därom är jag fullt medveten — behäftad med luc- 

 kor och brister, kanske lider den också av felaktiga synpunkter. Men 

 sådan den nu är, har jag dock trott det lämpligt att framlägga den i 

 hopp att den skall stimulera intresserade till ökat samarbete och, vem 

 vet, kanske vinna nya medhjälpare i det skogsentomologiska arbetet. 



Vikten av att man vid sitt görande och låtande i skogen vida mera 

 än hittills varit fallet tager hänsyn till skogsinsekterna och söker göra 

 klart för sig, vilka entomologiska konsekvenser som den ena eller andra 

 metoden kan ha, har av förf. redan tidigare med all skärpa framhävts 

 på tal om den större märgborren {5. s. 52). 



Men då det är omöjligt att tillräckligt framhålla detta, torde det vara 



