99 



Bjærgartens Overflade er meget ujævn, overalt er der talrige af 

 Isen afrundede Ruller og uddybede Smaabassiner. Paa nær de 

 allerøverste Partier i Disko-Fjord synes bægge Gnejsforekomster 

 i postglacial Tid at have været sænkede under Havet, og løse 

 Aflejringer er derfor enten bortskyllede eller findes kun i enkelte 

 Spalter. Hist og her smulrer Gnejsen særdeles let, men i Al- 

 mindelighed er den ret haard og modstandsdygtig. 



De kulførende Dannelser (Kridt- og Tertiærlagene) fin- 

 des langs Sydkysten og største Delen af Kysten ved Vajgat. Her 

 naar de paa sine Steder op til en Højde af over 500 Meter, 

 medens deres Højde nordefter og hen mod Godhavn jævnt 

 tager af. De bestaar af Sandsten, Lerskifere med underordnede 

 Lag af Lerjærnsten, allesammen Bjærgarter, der er stærkt ud- 

 satte for Vejrsmulring og Erosion af Is og Elve, hvorfor ogsaa 

 Forlandet i de kulførende Dannelsers Omraade er langt bredere 

 end andetsteds, Fjældenes Skraaninger fladere og deres Konturer 

 i det hele taget blødere (se Fig. 3). Ved Vejrsmulringen frem- 

 kommer her store Arealer af ret fint Kvartssand. 



Trap formationen ligger over de forsteningsførende 

 Dannelser. Dens Højde varierer paa Sydkysten omkring 700— 

 1000 Meter, nordefter tager den jævnt til og er paa Nordlandet 

 som Regel mellem 14— 1700 Meter. Fjældene dannes sædvanhg 

 af mere eller mindre horizontale Lag af Basalt og Tuf, desuden 

 optræder der isolerede Partier af Basalt, Andesit eller Tuf. 

 Basalten og Andesiten er rig paa Kløfter og Sprækker, og disse 

 Bjærgarter nedbrydes i stor Maalestok ved Atmosfærens Ind- 

 virkning, især i Højfjældet. Tuffen derimod modstaar Vejr- 

 smulringen langt bedre, danner derfor hyppigt stejle og male- 

 riske Kystklipper, der altid er underhulede af Brændingen. 



Som Regel ligger Basalt- og Tuflagene ikke ganske horizon- 

 talt, og Fjældets Udseende bliver derefter forskelligt. Paa den 

 Side, som Lagene hælder imod, er Fjældsiden terrasseformet, 

 idet Basalten nedbrydes. Tuffen bliver længst staaende ; Skraa- 

 ningen er her oftest jævn, der sker ingen videre Nedbrydning, 



7* 



