303 



det vestgrønlandske Sprog, at skabe et fælles Skriftsprog til 

 Brug for en grønlandsk Literatur, saa er det paa den anden 

 Side klart, at dette Skriftsprog ikke kunde blive et Udtryk for 

 de af alle iagttagne forskellige Dialekter. Det talte og det 

 skrevne Sprog maatte blive forskelligt. Naar derfor Rink i 

 «Meddelelser om Grønland» ^) har sammenlignet det af Holm's 

 Ekspedition iagttagne østgrønlandske Sprog med det vest- 

 grønlandske, э: det vestgrønlandske Skriftsprog, er det en 

 Sammenligning mellem to Ting, som ikke kan sammenlignes, 

 og man kan ikke undre sig over Rink's Forbavselse ved at 

 iagttage en tilsyneladende stor Forskel mellem de to Dialekter. 

 — «Ingen af de andre eskimoiske Mundarter viser saa betydelige 

 Afvigelser fra vor grønlandske Ordbog» (!) — «som netop det 

 østgrønlandske». 



Adskillig mere Ret har man til at forbavses, naar man 

 forsøger en Sammenligning mellem de østgrønlandske og de 

 vestgrønlandske Sydstammers Dialekt ved at finde en mærkelig 

 Overensstemmelse mellem disse to Dialekter og — tiisammen- 

 tagne — en mærkelig Forskel mellem dem og de øvrige midt- 

 og nordgrønlandske Stammer — den nordligste Stamme ved 

 Upernivik dog fraregnet. 



Uagtet Optegnelserne fra Østkysten paa forskellig Maade 

 har lidt under en vis Vilkaarlighed hos Optegneren 2), særlig 

 hvad Nedskrivningen af Sprogets Lyde angaar, kan det dog 

 med Sikkerhed fastslaas, som Rink gør det, at «den mest frem- 

 trædende Ejendommelighed synes at være Vokalernes Ombytning, 

 navnlig den af u med i»; men naar Rink tilføjer: »skønt ogsaa 

 denne (o: Ombytningen) forekommer nogle Steder paa Vest- 

 kysten», er dette et mærkelig svagt Udtryk for det Faktum, at 



^) Se ovenfor. 



') Grønlænderen Johannes Hansen, der netop i disse Optegnelser udviser, 



hvilket Besvær uoverensstemmelsen mellem hans eget Talesprog og det 



Skriftsprog, han har lært, volder ham. 



