321 



heder, men, efter alt at dømme, har vi Ret til at hævde, at vi 

 heri maa se et Træk nordefter hos de sydlige Stammer. 



En saadan bestemt Bevægelsesretning er jo ægte eskimoisk. 

 Hvor man nu end mener at burde søge Eskimoernes oprindeHge 

 fælles Hjemstavn, er det dog anerkendt af alle, at Eskimoernes 

 Hovedtræk er gaaet mod Øst. Det er klart, at dette Hovedtræk 

 maa efter de lokale Omstændigheder have opløst sig i en Række 

 Træk, der fulgte Kysten fremefter, i hvilken Retning denne nu 

 gik, saa vi kan ikke undres over her at møde et Træk mod Nord. 



Vi maa heller ikke tænke os en Bevægelse af den Art, at 

 den enkelte Familie hvert Foraar rejste nordefter, til den om 

 Efteraaret byggede sig en Vinterbolig paa den nordligste Plads, 

 den naaede, for atter næste Foraar at gaa videre. Vi maa nøjes 

 med at sætte Trækket i Forbindelse med den Omstændighed, 

 at en vis Traditionsbevidsthed, arvet fra Fader til Søn, fik Grøn- 

 lænderen af Sydstammerne til altid at søge sine Sommerfangst- 

 pladser mod Nord og undertiden i Handelsøjemed eller af andre 

 Grunde udstrække Rejsen endnu længere mod Nord. Vel vendte 

 han tilbage til sin VinterboUg, men han havde knyttet For- 

 bindelse med sine Landsmænd nordpaa, .der atter førte ham 

 derop, indtil han selv eller i hvert Fald hans Søn uden videre 

 Omstændighed forlod den gamle Vinterbolig og byggede sig en 

 ny saa langt mod Nord, han nu mente at finde en bedre Fangst- 

 plads eller fornøjeligere Frænder og Venner. Selve den eski- 

 moiske Levevis tvinger jo til dette omflakkende Liv. Naar én 

 Fangstplads er prøvet, maa en ny og bedre findes. Og det er 

 vor Paastand , at denne Bevægelse for Sydstammernes Ved- 

 kommende altid er gaaet mod Nord. Det er jo ogsaa umuligt 

 at forklare sig, af hvilken Grund disse skulde have forladt de 

 rige Fangstpladser i Syden, «Grønlands Kanaan», som Giesecke 

 kalder det, og bosat sig paa Steder, der er langt fattigere, naar 

 ikke dette skyldtes en saadan iboende Traditionsbevidsthed, der 

 hos alle Folk, endsige da Folk paa et saa ringe Kulturtrin som 

 XXVI. 21 



