I 



325 



Men alle disse Forhold beviser kun, at en saadan Strøm- 

 bevægelse har fundet Sted paa Kolonisationens Tid. Nu kunde 

 vi jo have Ret til at slutte, dels af den eskimoiske Konserva- 

 tivisme, Mels ogsaa af den Omstændighed, at det var umuligt 

 eller vanskeligt at forandre Bevægelsesretningen til den mod- 

 satte paa Grund af de bagved stadig fremrykkende Skarer, at 

 denne Bevægelse i denne bestemte Retning har varet i Hun- 

 dreder af Aar, og ingen vilde kunne fremføre væsentlige Mod- 

 grunde imod en saadan Slutning. Imidlertid vil vi ogsaa kunne 

 bilægge denne Opfattelse med Beviser, der gør den sikker. 



Ganske vist slipper her de historiske Beviser, der ikke 

 gaar længere tilbage end til Kolonisationens Begyndelse, men 

 vi har de grønlandske Folkeminder tilbage, hvor vi maa kunne 

 vente at unde Oplysninger, der peger tilbage til den forhistoriske 

 Tid. Det er nu ikke vor Mening, at vi kan drage nogensomhelst 

 historisk Slutning ud af Sagnene og Æventyrene. Den Opfattelse 

 har man forlængst opgivet, men vi mener at kunne paastaa, at 

 Sagnene giver os et Billede, ikke blot af det fortællende Slægtleds, 

 men af flere tidligere Slægtleds Bevidsthed. Og hos et saa 

 konservativt Folk som det eskimoiske maa man vente at kunne 

 naa længere tilbage end hos de fleste andre Folk, da Traditions- 

 bevidstheden hos dem er saa meget stærkere. 



Vi lader nu imidlertid Sagnenes Indhold staa ved deres 

 Værd. Det er her nærmest deres Form, vi skal beskæftige 

 os med. 



Et af de ejendommelige Træk, der altid tilhører, ikke blot 

 eskimoiske, men alle andre Folks Sagn og Myther, er Sted- 

 fæstelsen, dette, at man knytter den fortalte Begivenhed til 

 bestemte Steder, hvor den skal være foregaaet. Saaledes er 

 det jo Tilfældet med en Række af Sagnene, ikke blot de fælles- 

 eskimoiske (som Sagnet om Kâgssuk), men ogsaa de særUg 

 grønlandske (som Fortællingen om Islændernes Høvding Ungor- 

 toK) 1), at de stedfæstes paa flere Steder paa Vestkysten, alt 



') Disse to Arter af Sagn kalder Grønlænderne oimlugtuat og okalualât, og 

 de sidste anses derfor mindre værd end de første — en mærkelig 



